Вітри зими
Author: Джордж Р.Р. Мартин
Date: 2025-12-23T00:00:00+00:00

Зміст

1. Від перекладача
2. Теон
3. Алейна
4. Мила
5. Аріана І
6. Тиріон І
7. Барістан I
8. Віктаріон
9. Тиріон II
10. Барістан ІІ
11. Аріана ІI
12. Забутий богом

Guide

1. Contents

ВІД ПЕРЕКЛАДАЧА

ОКРЕМІ РОЗДІЛИ ШОСТОГО роману Дж. Р.Р. Мартина з епопеї «Пісня льоду та вогню».

УВАГА: роман ще не вийшов друком. Кілька розділів були опубліковані автором на його сайті або прочитані вголос на різних масових заходах, після чого збережені в вільному доступі в інтернеті. Саме вони зібрані у цій книжці.

Читачеві пропонується самодіяльний, некомерційний, не опублікований на папері український переклад з елементами експериментальної літературної адаптації до наших східноєвропейських теренів. Багато географічних назв, титулів, елементів державності та побуту, імен та прізвищ мають в цьому перекладі цілком українське звучання або колорит прилеглих народів.

Переклад-адаптація В. Бродового, перші розділи перекладено 2020 р., доповнено 2025 р.

Мапи до книжки та повний доробок перекладів: http://ice-and-fire.in.ua

ТЕОН

КОРОЛЯ ДУШИВ ГНІВ у голосі.

— Та ви — пірат, гірший від Саладора Саана!

Теон Грейджой розплющив очі. Рамена йому аж палали, а руки наче заціпеніли. На пів удару серця він перелякався, що знову сидить у старій келії під Жахокромом, а каша зі спогадів у голові — то лише сліди хворобливого сну. «Я спав», — раптом зрозумів він. Або не тямив себе від болю. Спробувавши поворухнутися, він хитнувся з боку в бік і дряпнувся спиною об камінь. Скидалося, він висів на стіні якоїсь башти, прикутий зап’ястками до двійка іржавих залізних кілець.

У повітрі смерділо паленою болотниною. Підлога була з утоптаної землі. Уздовж стіни під дах зміїлися дерев’яні сходи. Вікон видно не було. Башта була темна, смердюча, позбавлена вигод, крім стільця з високою спинкою і неоковирного подряпаного столу на трьох кобильницях. Не трапилося на очі й нужника, хоча у притіненому ванькирі Теон помітив нічний горщик. Світло давали тільки свічки на столі. Його власні ноги теліпалися стоп за шість від підлоги.

— Борги мого брата, — бурмотів король, — і борги Джофрі до них разом, хоча та ница почвара ніколи не була мені рідною кров’ю.

Теон смикнувся у кайданах. Він упізнав голос. «Станіс».

Теон Грейджой схлипнув сміхом. Руками від плечей до п’ястуків пробігла болюча судома. Скільки він усього накоїв, скільки пережив… Калин-Коп, Курганище, Зимосіч, Абель з його пралями, Ґавин Харч і вояки Умберів, перехід снігами… і все лише на те, щоб від одного ката потрапити до іншого.

— Ваша милосте, — ледь чутно мовив другий голос. — Перепрошую, чорнило замерзло.

«Браавосець, — пригадав Теон. — Тихо… Тихо якось-там-його».

— Може, якби трохи підігріти…

— Є швидший спосіб.

Станіс видобув кинджал. На мить Теонові здалося, що зараз король штрикне ним лихваря. «З нього вам, мосьпане, не вичавити ані краплі крові», — волів би він сказати вголос. Король приклав лезо до подушечки великого пальця й різонув рішуче.

— Таке чорнило вашим господарям годиться?

— Що годиться вашій милості, те і Залізному Банкові за щастя.

Станіс умочив перо в кров, що цебеніла з пальця, і нашкрябав своє ім’я на пергамені.

— Вирушайте сьогодні ж. Невдовзі на нас насунеться князь Болтон. Недобре вам буде опинитися посеред битви.

— Я волів би цього не більше за вас. — Браавосець запхнув сувій пергамену до дерев’яної труби. — Сподіваюся при нагоді знову мати честь відвідати вашу милість — вже на вашому Залізному Престолі.

— Тобто сподіваєтеся отримати ваше золото. Лишіть собі солодкі слова — від Браавосу я хочу грошей, не порожніх милощів. А варті знадвору скажіть, що мені потрібен Юстин Масей.

— З великою втіхою. Залізний Банк завжди радий прислужитися, — вклонився банкір.

Щойно він вийшов, як зайшов хтось інший — якийсь лицар. Теон неясно пригадав, що королівські лицарі швендяли туди-сюди цілісіньку ніч. А це був хтось близький до короля; сухорлявий, темнавий, з суворими очима, віспинами та старими рубцями на обличчі, він носив вицвілого вапенрока з трьома гаптованими метеликами.

— Пане королю! — оголосив він. — Маестер стоїть надворі. А князь Арнольф переказує, що матиме за щастя розділити з вами сніданок.

— І син його теж?

— Ще й онуки. Князь Вуль теж шукає зустрічі. Він хоче…

— Знаю, чого він хоче. — Король тицьнув на Теона. — Його. Вуль хоче його смерті. Кремінець, Норей… усі хочуть його смерті. За хлопчиків, замордованих ним. Прагнуть помсти за свого безцінного Неда.

— І ви їх потішите?

— Наразі перевертень корисніший мені живим. Він знає дещо таке, що має стати нам у пригоді. Запроси цього маестра.

Король підібрав зі столу пергамен і примружився на нього. Лист, зрозумів Теон. Зламана печатка була чорного воску, тверда і лискуча. «Я знаю, що там», — тихенько, про себе пирхнув він.

Станіс підняв очі.

— Перевертень ворухнувся.

— Теон. Мене звати Теон.

«Не можна забувати своє ім’я».

— Я знаю, як тебе звати. І що ти накоїв.

— Я її врятував.

Зовнішній мур Зимосічі був заввишки вісімдесят стоп, але попід тим місцем, де він зістрибнув, намело снігу більш як на сорок. «Таку собі холодну білу подушку». Найгірше повелося дівчині. «Джейна, її звуть Джейна, але їм вона не скаже, ніколи». Теон упав просто на неї та зламав їй кілька ребер.

— Я врятував дівчину, — повторив він. — Ми втекли.

Станіс пирхнув.

— Ти просто впав. А врятував її Умбер. Якби Морз Ґавин Харч не нишпорив з вояками ззовні замку, Болтон забрав би вас назад за миг ока.

«Ґавин Харч». Теон пригадав. Старий велетень, дужий і кремезний, з червонястою пикою і кошлатою білою бородою. Він сидів на невеличкому конику, вбраний у шкуру великого снігового ведмедя, накинувши його голову як каптур. Під каптуром Морз носив на оці зачовгану білу латку, що нагадала Теонові дядька Еурона. Теон запрагнув зірвати її з Умберового обличчя і переконатися, що під нею лише порожня очниця, а не чорне око, що палить ненавистю. Та натомість проскиглив через зламані зуби:

— Мене звати…

— …перевертень і вбивця родичів, — скінчив за нього Ґавин Харч. — Припни свого брехливого язика, бо втратиш.

Умбер роздивився дівчину дуже уважно, примруживши єдине здорове око.

— Ти — молодша донька?

Джейна кивнула.

— Ар’я. Мене звати Ар’я.

— Ар’я, панна зимосіцька, так-так. Коли я востаннє бував там, за мурами, ваш кухар подав смаженину і пиріг з нирками. Печений на пиві, я кращого і не куштував. Як його звали, вашого кухаря?

— Гейдж, — негайно відповіла Джейна. — Хороший був кухар. Коли ми мали лимони, завжди пік Сансі лимонні тістечка.

Ґавин Харч скуйовдив бороду пальцями.

— Нині вже мертвий, гадаю. І коваль ваш теж. Чолов’яга добряче знався на залізі. Як-бо його звали?

Джейна завагалася. «Мікен, — подумав Теон. — Мікеном його звали». Замковий коваль ніколи не пік Сансі тістечок, а відтак важив далеко менше в тому маленькому затишному світі, який вона поділяла з подружкою Джейною Пул. «Та згадуй вже, дурепо. Твій батько був управителем, порядкував усією службою. Коваля звали Мікеном. Мікен, Мікен! Та я ж його наказав стратити просто перед своїми очима!»

— Мікен, — мовила Джейна.

Морз Умбер забуркотів:

— Еге ж.

Що він хотів сказати чи зробити далі, Теон не дізнався, бо надбіг якийсь хлопчина, стискаючи списа і волаючи, що на головній брамі Зимосічі тягнуть угору ґрати. «Ох і вишкірився ж тоді Ґавин Харч».

Теон смикнувся у залізах і блимнув очима на короля.

— Ґавин Харч нас знайшов, це правда, і привіз до вас, але ж порятував її я! Запитайте дівчину самі.

Авжеж вона йому скаже. «Ти врятував мене», — прошепотіла Джейна, коли він ніс її по снігу. Вона зблідла від болю, але попестила його рукою по щоці й посміхнулася. «Я врятував панну Ар’ю», — прошепотів їй у відповідь Теон. А тоді навколо зненацька виросли списи Морза Умбера.

— Невже отака мені дяка? — запитав він Станіса, слабенько хвицяючи ногою стіну.

Плечі палали болем; вага тіла витягувала руки з суглобів. Скільки вже часу він тут висить? Чи ще досі ніч надворі? Башта не мала вікон, відповіді він не знав.

— Розкуйте мене, я вам прислужуся.

— Так само, як прислужився Рузові Болтону і Роббові Старку? — пирхнув Станіс. — Оце вже ні. Для тебе, перевертню, ми наготували гарячішу долю. Та поки що ти нам потрібен.

«Він хоче моєї смерті». Думка була моторошно заспокійлива. Смерть вже не лякала Теона Грейджоя. Смерть означала кінець болю.

— Ну то прикінчіть мене! — закликав він короля. — Зніміть голову і наштрикніть на спис. Я убив синів князя Едарда, я маю померти. Але швидше, благаю. Бо він іде.

— Хто іде? Болтон?

— Князь Рамзай, — засичав Теон. — Син, а не батько. Не дозвольте йому мене забрати. Руз… Рузові добре і за мурами Зимосічі з гладухою-дружиною. А сюди іде Рамзай.

— Рамзай Сніговій, кажеш. Тобто Байстрюк.

— Не кличте його так! — бризкнув слиною Теон. — Рамзай Болтон, не Рамзай Сніговій, нізащо не Сніговій, ніколи не звіть його так, пам’ятайте його ім’я, бо він зробить вам боляче!

— Хай спробує. Під будь-яким ім’ям.

Прочинилися двері, увірвався холодний чорний вітер і пасмо снігу. То повернувся лицар метеликів — разом з маестром у важкому ведмежому кожуху на сірій рясі, по якого посилав король. Услід ввійшли ще двоє лицарів, кожен з круком у клітці. Один був той самий, з яким балакала Аша, коли банкір доправив їй Теона — опасистий бурмило з крилатою свинею на вапенроку. Інший був вищий, широкий у раменах, міцної будови. На ньому був панцир з візерунком чорниною по висрібленій криці; подряпаний та пом’ятий, панцир усе ж виблискував у світлі свічок. Кирею на ньому застібала чепрага з палаючим серцем.

— Маестер Тибальд! — оголосив лицар метеликів.

Маестер став на коліно. Був він рудий, плечима похилий, мимохіть блимав близько посадженими очицями у бік підвішеного на стіні Теона.

— Чим можу прислужитися вашій милості?

Станіс не відповів одразу, а спершу роздивився схилену перед ним людину, насупивши чоло.

— Підведіться.

Маестер став на ноги.

— То ви — маестер Жахокрому. Як так сталося, що ви тут з нами?

— Князь Арнольф привіз мене дбати про його поранених.

— Поранених? Чи його круків?

— І тих, і тих, ваша милосте.

— Тих і тих, — виплюнув Станіс маестрові слова. — Круки маестрів літають кожен до одного місця, і тільки до нього. Це правда?

Маестер витер рукавом піт з чола.

— Н-не те щоб конче правда, ваша милосте. Більшість — так. Деяких, дуже нечисленних, можна навчити літати між двома замками. Такі птахи надзвичайно коштовні. За дуже рідкісної нагоди може знайтися крук, який завчить назви трьох, чотирьох або п’яти замків і полетить до будь-якого з них за наказом. Але такі розумні птахи з’являються хіба що раз на століття.

Станіс майнув у бік чорних птахів, замкнених у клітках.

— Але ці два, припускаю, не такі розумники.

— Ні, ваша милосте. Якби ж то!

— Коли так, відповідай. Куди навчено літати цих двох?

Маестер Тибальд не відповів. Теон Грейджой кволо хвицьнув ногою і тихенько захихотів, щоб не почули. Сам спіймався!

— Відповідай негайно. Якби ми випустили цих птахів, вони повернулися б до Жахокрому? — Король нахилився уперед. — Або натомість полетіли б до Зимосічі?

Маестер Тибальд обісцявся просто у рясу. Теон звідти, де висів, не бачив темної плями, що розповзалася одежиною, але винюхав, як гостро і сильно засмерділо сечею.

— Маестер Тибальд, вочевидь, проковтнув язика, — зауважив Станіс. — Годрі, скільки ви знайшли кліток?

— Три, ваша милосте, — відповів здоровань у сріблястому панцирі. — Одна була порожня.

— В-в-ваша м-м-милосте, моє братство п-присягається служити, м-ми…

— Мені добре відомі ваші обітниці. Невідомо лише те, що було в листі до Зимосічі. Саме це я хочу знати. Болтон, часом, не дізнався від тебе, де нас шукати?

— П-пане к-королю… — Зсутулений Тибальд раптом гордовито випростався. — Правила мого братства забороняють мені розтаємничувати зміст листів князя Арнольфа.

— Бачу, твоя вірність обітницям сильніша за твій міхур.

— Ваша милість повинні зрозуміти…

— Справді, повинен? — Король знизав плечима. — Ну як скажеш. Зрештою, це ж ти тут слуга вченості. Я мав на Дракон-Камені маестра, що був мені майже як батько. Тому плекаю до вашого братства і його обітниць велику повагу. А от пан Клейтон моєї поваги не поділяє. Він усю свою вченість здобув у кутках Блошиного Подолу. Якби я віддав тебе йому до рук, він би тебе задушив твоїм власним ланцюгом. Або видлубав очі ложкою.

— Одного досить, ваша милосте! — охоче зголосився лисуватий лицар крилатої свині. — Друге хай лишається.

— Скільки очей треба маестрові, щоб прочитати листа? — запитав Станіс. — Гадаю, одного має вистачити. Не бажав би я зробити тебе непридатним до служби господареві. Проте вояцтво Руза Болтона просто зараз, можливо, насувається на наші голови, тож ти маєш пробачити мені певний брак чемності. Запитаю ще один раз. Що було писано у листі, якого ти відіслав до Зимосічі?

Маестер затремтів.

— Там була м-мапа, ваша м-милосте.

Король відкинувся назад на стільці.

— Виведіть його звідси, — наказав він. — А круків залиште.

На шиї у нього вирувала жилка.

— Замкніть це сіре опудало у одній з хатин. Я потім вирішу, що з ним робити.

— Слухаю! — оголосив лицар-здоровань.

Маестер зник у новому вирі холоду і снігу. Лишився тільки лицар трьох метеликів.

Станіс здійняв на Теона тяжкий погляд.

— Схоже, ти тут не єдиний перевертень. Якби ж усе панство Семицарства мало одну шию… — Він обернувся до свого лицаря. — Пане Річарде, поки я снідатиму з князем Арнольфом, ви маєте роззброїти його людей і замкнути під вартою. Більшість, напевне, спатиме. Шкоди їм не чиніть, якщо не опиратимуться. Можливо, вони нічого не знали. Допитайте про це кількох із них… але не суворо. Якщо вони не відали про зраду, то матимуть нагоду довести свою вірність.

Він махнув рукою, відпускаючи лицаря.

— І хай прийде Юстин Масей.

«Ще лицар», — зрозумів Теон, коли Масей ступив до башти. Цей був показний з себе, білявий, з ошатно підрізаною бородою і рясним волоссям, що здавалося радше блякло-піщаним, ніж золотим. На каптані виднілися три закрутки — старовинний знак старовинного дому.

— Мені сказали, ваша милість мають у мені потребу, — мовив він, стаючи на коліно.

Станіс кивнув.

— Ви повезете браавоського лихваря назад на Стіну. Оберіть шістьох добрих вояків, візьміть дванадцятьох коней.

— Щоб їхати чи щоб з’їсти?

Король жартові не всміхнувся.

— Вирушити маєте до полудня, шановний лицарю. Князь Болтон допадеться до нас будь-якої миті, а банкір має повернутися до Браавосу за будь-яку ціну. Ви супроводите його через вузьке море.

— Але ж якщо буде битва, моє місце — поруч із вами.

— Ваше місце там, де я вам накажу. При мені лишиться ще п’ять сотень мечів незгірш вашого, а чи й кращих, зате ви маєте спритного язика і знаєте чемний звичай, а таке мені стане в пригоді радше в Браавосі, ніж тут. Залізний Банк відчинив для мене свої скрині. Ви отримаєте гроші, винаймете кораблі та сердюків. Якийсь полк доброї слави, коли зумієте знайти. «Золоту Дружину» я б обрав першою, якби її вже не пов’язали угодою. Шукайте у Спірних Землях, якщо доведеться. Але спершу винайміть у Браавосі стільки мечів, скільки знайдете, і вишліть до мене через Східну Варту. Лучників теж. Нам прикро бракує стрільців.

Волосся пана Юстина впало йому на одне око. Він його відкинув і мовив:

— Полковники вільних кумпанств охочіше слухають князів, ніж простих лицарів, ваша милосте. Я не маю ані маєтностей, ані титулів… з якого дива вони продадуть мені свої мечі?

— Покажіть їм повні жмені золотих драконів, — ядучо відповів король, — і побачите, з якого. Двадцяти тисяч людей вистачить. З меншою потугою не повертайтеся.

— Чи можу я сказати вільно, пане королю?

— Аби швидко.

— Вашій милості слід рушити до Браавосу разом із банкіром.

— Оце така твоя порада? Щоб я тікав? — потемнів обличчям король. — Пригадую, ти мені таку й на Чорноводі давав. Коли битва обернулася проти нас, я дозволив тобі з Горпом вивезти мене на Дракон-Камінь, наче побитого собаку.

— Ту битву було програно, ваша милосте.

— Еге ж, ти тоді так і сказав. Мовляв, битву програно, мій королю, відступаймо, щоб потім поновити боротьбу. А тепер хочеш, щоб я вшивався через вузьке море…

— …лше для того, щоб зібрати нові сили. Так само вчинив Лихий Булат після битви на полі Червонотрав’я, де загинув Даемон Чорножар.

— Хто ти такий, щоб напоумляти мене сивою давниною? Даемон Чорножар був самозванець і бунтівник, Лихий Булат — байстрюк. Утікши, він присягнувся, що повернеться і посадить Даемонового сина на Залізний Престол. Але так і не зумів. Слова — то вітер, а вітер, що відносить вигнанців за вузьке море, нечасто повертає їх назад. Шмаркач на ім’я Візерис Таргарієн теж полюбляв просторікувати про повернення. Він вислизнув у мене між пальців на Дракон-Камені, а потім решту життя канючив сердюків, де тільки міг. «Король-Жебрак» — так його зрештою прозвали у Вільних Містах. А я не жебраю, і знову тікати наміру не маю. Я — спадкоємець Роберта, правдивий король Вестеросу. Моє місце — серед мого війська. Твоє — у Браавосі. Рушай разом з лихварем і зроби все, що я сказав.

— Воля ваша, — відповів пан Юстин.

— Може статися, ми цю битву програємо, — похмуро буркнув король. — У Браавосі тобі можуть сказати, що я загинув. Можливо, навіть не збрешуть. Але сердюків усе одно винайми.

Лицар завагався.

— Ваша милосте, але ж якщо ви загинете…

— Тоді ти помстиш мою смерть і посадиш мою доньку на Залізний Престол. Або загинеш, намагаючись це зробити.

Пан Юстин поклав долоню на руків’я меча.

— Словом лицарським і честю присягаюся тако вчинити.

— Еге ж, і Старкову дівчину з собою візьми. Завези її князеві-воєводі Сніговію дорогою до Східної Варти. — Станіс постукав пальцем по пергамені, який лежав перед ним. — Правдивий король платить свої борги.

«Платить, авжеж, — подумав Теон. — Платить, але поганою монетою». Джон Сніговій негайно упізнає самозванку. Похмурий байстрюк князя Старка знав Джейну Пул у обличчя, а за малою зведеною сестрою Ар’єю завжди аж дух ронив.

— Чорні братчики доведуть тебе до замку Чорного, — правив далі король. — Залізняки мають там лишитися, бо обіцяли битися на нашому боці. Ще один дарунок від Тихо Несторіса. Та в кожному разі вони б вас лише загальмували. Залізняків роблено для моря, не для коней. Панні Ар’ї знадобиться жінка у супутниці. Візьми Алісанну Мормонт.

Пан Юстин знову відкинув волосся.

— А панну Ашу?

Король хвильку подумав і відповів:

— Ні.

— Одного дня вашій милості доведеться скорити Залізні острови. Легше це зробити через посередництво доньки Балона Грейджоя. І одного з ваших вірних слуг за пана чоловіка при її боці.

— Тобто тебе? — Король скривив вуста. — Вона заміжня жінка, Юстине.

— То був шлюб через посередника, не здійснений на ложі. Його легко скасувати. Та й наречений вже старезний дід. Скоро, мабуть, помре.

«Від твого меча в череві, якби тобі дозволили, пане хробаку». Теон бачив думки таких лицарів наскрізь.

Станіс міцно стиснув губи.

— Прислужися мені у справі з сердюками, і можливо, отримаєш бажане. А дотоді жінці доведеться посидіти у мене в полоні.

Пан Юстин схилив голову.

— Я все розумію.

Його відповідь, здавалося, роздратувала короля.

— Твоє розуміння мені не потрібне. Лише твоя покора. Рушай вже в дорогу, лицарю.

Цього разу, коли лицар виходив за порог, світ за дверима здавався радше білим, ніж чорним.

Станіс Баратеон зміряв підлогу кроками. Башта була крихітна, вогка і тісна. Кілька кроків привели короля до Теона.

— Скільки вояків має Болтон у Зимосічі?

— П’ять тисяч. Шість. Чи й більше. — Він відповів королю моторошною посмішкою зі зламаних і потрощених зубів. — Більше за вас.

— Скількох із них він може вислати проти нас?

— Хіба що половину.

То була порожня здогадка, проте вона не здалася йому хибною. Руз Болтон був не з тих, хто навмання кидається у сніг, з мапою чи без. Він напевне утримає головну потугу позаду, лишить при собі найкращих і довіриться могутнім подвійним мурам Зимосічі.

— Замок переповнено. Вояки вже хапають один одного за горлянки, особливо люди Мандерлі та Фреїв. Саме їх його вельможність вислав на вас — тих, яких хоче позбутися.

— Виман Мандерлі… — Вуста короля скривилися зневагою. — Князь Не-Лізе-На-Коня-Бо-Жирний-Мов-Свиня. Надто жирний, щоб з’явитися до мене… а до Зимосічі, бач, попхався. Надто жирний, щоб стати на коліно і покласти переді мною меча… але тепер вимахує тим мечем за Болтона. Я свого Цибульного Князя до нього послав домовлятися, а Жирний Князь замордував його і виставив голову з руками на мурах Білої Гавані, щоб Фреї шкірилися з радощів. Ще й Фреї… хіба він вже забув Червоне Весілля?

— Північ пам’ятає. Червоне Весілля, пальці пані Роголіс, погром Зимосічі, Жбир-у-Пущі й Торгенів Закут… вони пам’ятають усе.

«Брана і Рікона. Всього лише мірошникових хлопчиків.»

— Фрей і Мандерлі ніколи не з’єднають свої сили. Вони нападуть на вас, але окремо. А князь Рамзай не забариться услід. Він хоче повернути свою молоду. І свого Смердюка.

У Теоновому смішку змішалися божевільне хихотіння і жалюгідне скигління.

— Саме князя Рамзая вашій милості слід боятися.

Станіс визвірився, почувши останні слова.

— Я розгромив твого дядька Віктаріона з його Залізним Флотом коло берегів Файного острова — тоді, коли твій батечко уперше коронувався. Я рік тримав Штормолам супроти могуття Обширу, а в Таргарієнів забрав Дракон-Камінь. Я зломив силу Манса Розбишаки на Стіні, маючи удвадцятеро менше за нього людей. Скажи мені, перевертню, в яких битвах переміг байстрюк Болтона, щоб я його боявся?

«Не можна так його називати!». Хвиля болю накрила Теона Грейджоя з головою. Він заплющив очі й скривився. А коли знову розплющив, то мовив:

— Ви його не знаєте.

— А хіба він знає мене?

— Знає мене! — скрикнув один з залишених маестром круків, а тоді заплескав великими чорними крилами по ґратах клітки.

— Знає, — повторив птах.

Станіс обернувся.

— Ану припини галас!

Позаду прочинилися двері. То прибули Карстарки.

Зігнутий і покручений каштелян Карголду важко спирався на ціпок, долаючи шлях до столу. Князь Арнольф мав на собі кирею доброї сірої вовни, облямовану чорним соболем і застебнуту срібним спалахом зірки. «Така добра одежина, — подумав Теон, — на такій жалюгідній істоті». Він вже бачив ту кирею, пригадав Теон, і людину в киреї теж бачив. «У Жахокромі. Я все пам’ятаю». Карстарк вечеряв з князем Рамзаєм і Хвойдорізом Умбером — того вечора, коли Смердюка вийняли з підземелля.

Чоловік поряд міг бути лише його сином. Років п’ятдесят, вирішив Теон; м’яким круглим обличчям був би схожий на батька, якби князь Арнольф погладшав. Позаду крокували троє молодиків — онуки, розсудив Теон. На одному була коротка кольчуга, інші вбралися для сніданку, не для битви. «Йолопи».

— Ваша милосте, — схилив голову Арнольф Карстарк. — Така честь.

І озирнувся у пошуках сідала. А натомість побачив Теона.

— Це ще хто такий?

Розуміння прийшло за пів удару серця. Князь Арнольд зблід лицем. Але його тупуватий син нічого не помітив.

— Та ж тут і стільців нема, — зауважив телепень.

Один з круків заверещав у своїй клітці.

— Лише для мене. — Король Станіс усівся на нього. — Не Залізний Престол, але наразі годиться.

З тузінь вояків прокрокувало шерегою крізь двері. На чолі були лицар метеликів і здоровань у висрібленому панцирі.

— Ви вже покійники, прошу завважити, — правив далі король. — Лишається визначити тільки спосіб страти. Дуже раджу не гаяти час запереченнями. Зізнайтеся, і вам подарують таку ж швидку смерть, як Молодий Вовк — князеві Рікарду. Збрешіть — і підете у вогонь. Обирайте самі.

— Я обираю це!

Один з онуків ухопився за руків’я меча і спробував його вихопити. Вибір виявився поганеньким. Клинок онука ще не вилетів з піхов, а двоє королівських лицарів уже напосілися зі зброєю. Передпліччя упало на землю, з пенька бризкнула кров, а один з братів рвонувся до сходів, затискаючи рану в череві. Подолавши ще шість сходинок, він запнувся і впав назад на підлогу вежі.

Ані Арнольф Карстарк, ані його син не ворухнулися.

— Виведіть, — наказав король. — Мене від них нудить.

За кілька мигів ока п’ятьох чоловіків зв’язали і вивели геть. Той, кому відтяли мечову руку, зомлів від втрати крові, зате його брат, поранений у живіт, верещав за обох.

— Ось так я чиню зі зрадниками, перевертню, — повідомив Станіс Теона.

— Мене звати Теон.

— Як забажаєш. Скажи мені, Теоне, скільки вояків має Морз Умбер при Зимосічі?

— Жодного. Немає там вояків. — Теон вишкірився на власний дотеп. — Самі лише зелені хлопчаки. Я їх бачив.

Окрім жмені старих покалічених десятників, вояцтво, що його привів Ґавин Харч з Остань-Огнища, ще не мало чого голити на бороді.

— У них списи та сокири старші за руки, які їх тримають. Це Хвойдоріз Умбер має вояків. Усередині замку. Їх я теж бачив. Ті всі до одного — старигани.

Теон гигикнув.

— Морз забрав зелену порость, Готер — сивобородих старців. Усі справжні вояки пішли з Великоджоном і загинули на Червоному Весіллі. Чи про це ваша милість хотіли від мене дізнатися?

Король Станіс на шпигачку в голосі не зважив.

— Хлопчаки, — повторив він з огидою. — Хлопчаки довго Болтона не втримають.

— Авжеж не втримають, — погодився Теон. — Хіба що недовго.

— Недовго, — крякнув крук з клітки.

Король накинув на птаха роздратованими очима.

— Браавоський лихвар розказав, що пан Аеніс Фрей загинув. Це зробив хтось із тих хлопчаків?

— Двадцятеро зелених хлопчаків з заступами, — відповів Теон. — Багато днів поспіль сніжило, ще й так, що ви б замковий мур за п’ять сажнів не побачили. Вартові на мурах теж не бачили, що там ззовні коїться. А тим часом Ґавин Харч приставив малих копати ями біля замкових воріт, а потім дмухнув у ріг, бажаючи виманити князя Болтона. Щоправда, замість нього отримав Фреїв. Ями засипало снігом, і вони в’їхали просто на скопане. Аеніс скрутив собі в’язи, чув я, але пан Гостін лише втратив коня. Ну то ще гірше розлютиться.

На диво, Станіс посміхнувся.

— Розлючені вороги мені не клопіт. Лють робить вояків дурними, а Гостінові Фрею і без того клепки бракувало, якщо з чутого мною хоч половина — правда. Хай приходить.

— І прийде.

— Болтон вчинив дурницю! — оголосив король. — Сидів би собі у замку і чекав, поки нас голод придушить. А натомість вислав на битву з нами частину свого війська. Його лицарі будуть верхи, наші муситимуть битися пішки. Його люди добре нагодовані, наші стоятимуть з порожніми черевами. Та байдуже. Дурноверхий, Жирний, Байстрюк… хай усі приходять. Ми закріпилися на цьому шматку землі, і я маю намір скористатися його перевагами.

— Перевагами? — перепитав Теон. — Цього місця? Якими? Цією вбогою баштою? Цим крихітним селом? Тут немає ані висоти, ані мурів, ані природних перепон.

— І все ж таки…

— Все ж таки! — заверещали обидва круки разом. Потім один крякнув, а інший забуркотів: — Дер-рева, дер-рева…

Двері прочинилися. Світ за ними був білий. Увійшов лицар трьох метеликів з ногами, обліпленими снігом. Він потупав ними і мовив:

— Ваша милосте, карстарківців схоплено. Кількоро опиралися і загинули. Більшість нічого не втямила і склала зброю. Ми їх зігнали у довгу хату і там замкнули.

— Гаразд. Хвалю.

— Кажуть, що вони нічого не знали. Ті, яких ми допитали.

— Вони б інакше і не сказали.

— Коли ваша воля, допитаймо суворіше…

— Не треба. Я їм вірю. Кастарк не мав надії зберегти зраду в таємниці, якби вибовкав про неї кожному хамові у своїй службі. Якийсь п’яний списник негайно б обмовився у ліжку з хвойдою. Та й не треба їм було знати. Всі вони служать Карголдові. Коли настала б потрібна мить, вони підкорилися б господареві, як чинили всеньке життя.

— Як скажете, пане королю.

— Наші втрати?

— Вбили одного вояка князя Горострука, двох моїх поранили. З ласки вашої милості… люди непокояться. Кількасот зібралося навколо башти — питають, що сталося. Гуляє поголос про зраду. Ніхто не знає, кому вірити, чи кого наступного схоплять. А ті північани…

— Маю з ними побалакати. Вуль іще чекає?

— Чекає. І Артос Кремінець з ним. Ви їх приймете?

— Невдовзі. Спершу я побачу кракенку.

— Ваша воля, — вклонився лицар і вийшов.

«Сестру мою, — подумав Теон. — Милу мою сестричку». Хоча руки вже втратили останню чутливість, кишки скрутило тугим вузлом — як тоді, коли цей блідий, наче хробак, браавосець показав його Аші як «подарунок». Пам’ять про це досі муляла. Лисуватий бурмило — лицар, що був з сестрою — прожогом покликав на допомогу, і їм лишалися лічені хвилини, перш ніж Теона мали потягнути до короля. «Але й їх вистачило». Він зненавидів вираз на обличчі Аші тієї миті, коли вона усвідомила, хто він такий — нестяму в очах, жалість у голосі, скривлені від огиди вуста. Замість кинутися уперед і обійняти брата, вона ступила крок назад.

— Це тобі Байстрюк зробив?! — спитала вона.

— Не клич його так!

І слова полилися з Теона бурхливим потоком. Він намагався переповісти їй геть усе: про Смердюка і Жахокром, про Кайру і ключі, про князя Рамзая, який ніколи не забирав нічого, крім шкіри, якщо його не попросити гарненько. Теон розповів про порятунок дівчини, про стрибок з муру вниз у сніг.

— Ми втекли! Нехай Абель складе про це пісню, адже ми втекли!

Далі він мусив розказати, хто такий Абель, і про праль, які насправді не були пралями. Теон вже розумів, яких наплів дурниць, як чудернацько і недоладно все це чулося стороннім вухам, але слова не спинялися. Його мучив холод, втома і нудота… а ще він був слабкий, такий слабкий, геть безпорадний.

«Вона мусить зрозуміти. Вона моя сестра». Він ніколи не хотів шкоди для Брана або Рікона. Смердюк змусив його вбити хлопчиків — не він сам, а той, інший Смердюк.

— Я не вбивця родичів! — наполягав він.

Теон розповів, як спав у підземеллі з Рамзаєвими сучками, попередив, що у Зимосічі повно привидів.

— Мечі зникли. Здається, чотири або п’ять. Не пригадаю. Кам’яні королі сердилися.

Він вже тремтів, його трусило, наче осінній листок.

— Серце-дерево знало моє ім’я. Старі боги. «Теон», — чув я від них. Вітру не було, а листя ворушилося. «Теон», — сказали вони. Це моє ім’я — Теон.

Було добре повторювати своє ім’я. Що частіше він його каже, то певніше не забуде.

— Треба пам’ятати своє ім’я, — сказав він сестрі. — От ти… сказала мені, що ти Есгред, а це ж брехня. Тебе звуть Аша.

— Справді, — відповіла сестра так тихо, що він злякався, чи не заплаче вона.

Теон цього не любив. Він не терпів, щоб жінки плакали. Джейна Пул плакала усю дорогу від Зимосічі досюди, аж доки обличчя в неї не зчервонілося, мов буряк, і сльози не замерзли на щоках — і все тому, що він їй сказав, щоб лишалася Ар’єю, інакше вовки відішлють їх назад.

— Тебе навчали у будинку розпусти, — нагадав він їй на вухо, щоб ніхто не почув. — Джейна тепер не краща за хвойду, ти мусиш лишатися Ар’єю.

Він не хотів їй нічого поганого — це ж було для її добра, і його теж. «Вона мусить пам’ятати своє ім’я». Коли кінчик її носа почорнів од морозу, один з вершників Нічної Варти сказав, що вона може втратити шматочок, і Джейна зарюмсала ще й з цього.

— Та байдуже всім, яке Ар’я має обличчя, поки вона спадкоємиця Зимосічі, — запевнив її Теон. — Сотня мужів схоче з нею побратися. Ба навіть тисяча.

Спогад змусив Теона зсудомитися у кайданах.

— Опустіть мене! — заблагав він. — Хоч ненадовго, а тоді знову повісьте.

Станіс Баратеон зиркнув угору, але не відповів.

— Дер-рево! — скрикнув крук. — Дерево, дерево, дерево.

А тоді інший птах вимовив «Теон» ясніше за день, і крізь двері увійшла Аша.

З нею був К’ярл Дівчисько, а ще Трістіфер Ботлик. Теон знав Ботлика з дитинства, вони грали хлопчаками ще на Пайку. «Навіщо вона притягла своїх цуциків? Невже хоче пустити мене на волю?». Якби вони спробували, то поділили б долю Карстарків.

Короля теж не потішила їхня присутність.

— Ваші вартові можуть постояти ззовні. Якби я хотів вам зла, ці двоє б мені не завадили.

Залізняки вклонилися і вийшли. Аша стала на коліно.

— Ваша милосте! Невже мій брат мусить отак висіти у ланцюгах? Негідна винагорода за порятунок Старкової доньки в ваші руки.

Король смикнув вустами.

— Маєте зухвалий язик, мосьпані. Схожий на вашого брата-перевертня.

— Дякую, ваша милосте.

— Я вас не хвалив. — Станіс кинув на Теона довгий погляд. — У цьому селі немає підземель, а бранців я вже маю більше, ніж чекав, коли тут зупинявся.

Він махнув рукою, щоб Аша підвелася.

— Станьте на ноги.

Вона стала.

— Браавосець викупив сімку моїх людей у пані Гловер. Я б радо дала викуп за мого брата.

— Для цього на всіх Залізних островах забракне золота. Руки вашого брата спливають кров’ю. Парин закликає мене віддати його Ра-Гльорові.

— Клейтон Саж так само, не маю сумнівів.

— І він, і Корліс Шеляг, і всі решта. Навіть пан Річард, який любить Господа Світла тільки тоді, коли це пасує його сподіванням.

— Усі поборники червоного бога співають одну й ту саму пісню.

— Поки боговим вухам вона до смаку, хай співають. Військо князя Болтона буде тут швидше, ніж бажалося б. Між нами стоїть лише Морз Умбер, а ваш брат каже, що його рушення складається з самих зелених хлопчаків. Вояки люблять знати, що з ними їхній бог, коли стають до битви.

— Але не всі ваші вояки вклоняються одному богові.

— Мені це відомо. Я не такий безтямний дурень, яким був мій брат.

— Теон є останнім живим сином моєї матері. Коли його брати загинули, це її зламало. Його смерть знищить усе, що від неї лишилося… але я прийшла не благати вас його помилувати.

— Це розумно. Вашу матір мені шкода, проте я не торгую життям зрадників і перевертнів. А надто оцього. Він убив двох синів Едарда Старка. Мене кинуть усі північани мого війська, щойно я покажу йому крихту милосердя. Ваш брат мусить померти.

— Тоді зробіть справу власноруч, ваша милосте. — Холод у Ашиному голосі змусив Теона здригнутися у кайданах. — Перевезіть його через озеро на той острівець, де ростуть оберіг-дерева, і зітніть голову вашим чаклунським мечем. Саме так вчинив би Едард Старк. Теон убив синів князя Едарда. Віддайте його богам князя Едарда. Старим богам півночі. Віддайте його деревам.

І раптом почався шалений ґвалт — то маестрові круки застрибали і заплескали крилами у клітках, гучно і відчайдушно закрякали, аж пір’я полетіло з побитих об ґрати крил.

— Дер-рево! — скрикнув один, — Дер-рево, дер-рево!

А другий заверещав тільки:

— Теон, Теон, Теон!

Теон Грейджой посміхнувся. «Вони знають моє ім’я», — подумав він.

АЛЕЙНА

ВОНА САМЕ ЧИТАЛА своєму маленькому панові казку про Крилатого Лицаря, коли до опочивальні постукала і ввійшла Мія Камінець — у чоботях, дорожніх шкірянках, оточена пахощами стайні, з соломою в волоссі. Обличчям Мія похмуро супилася, і Алейна знала, що причина полягає в близькій присутності Михела Черленця.

— Ваша вельможносте, — повідомила Мія князя Роберта, — годину тому на шляху бачили корогву пані Тягнидуб. Вона скоро прибуде, і з нею ваш родич Гаррі. Чи не бажаєте їх привітати?

«От мусила ж ти згадати Гаррі, — подумала Алейна. — Тепер ми Робчика-любчика і з ліжка не виймемо». Хлопчик ляснув по подушці.

— Відішліть їх геть. Я їх сюди не запрошував.

Мія зиркнула ошелешено. Ніхто за неї в Долині краще не знався на мулах, але вельможні паничі мали геть інший норов.

— Але ж їх запросили… — збентежено проказала вона. — На турнір… Я не…

Алейна згорнула книжку.

— Дякую, Міє. Якщо дозволиш, я сама побалакаю з князем Робертом.

Мія втекла з опочивальні без жодного слова, зате з відчутним полегшенням на обличчі.

— Ненавиджу того Гаррі, — мовив Робчик, коли дівчина пішла. — Братиком мене величає, а сам тільки й чекає, щоб я помер, а він забрав Соколине Гніздо. Думає, я не знаю, та де ж пак!

— Ваша вельможність дарма вірить цим наклепам, — мовила Алейна. — Певно ж, пан Гарольд плекає до вас любов і повагу.

«А як боги зглянуться, то й мене покохає». У животику щось затріпотіло.

— Не плекає! — наполягав князь Роберт. — Він хоче замок мого батька, більше нічого, і прикидається.

Малий притиснув ковдру до цвілих грудей.

— Не хочу, щоб він з тобою одружився, Алейно. Я — князь на Соколиному Гнізді, і я забороняю! — Він казав так, наче ось зарюмсає. — Натомість виходь за мене. Тоді спатимемо у одному ліжку щоночі, і ти читатимеш мені казки.

«Ні з ким я не одружуся, поки мій карликовий чоловік ще живий десь на світі». Королева Серсея зібрала голови більш як десятка карликів, казав Петир, але жодна з них не була Тиріонова.

— Любчику Робчику, не треба казати такі речі. Ти ж князь на Соколиному Гнізді, Захисник Долини, маєш побратися з вельможною панною і породити сина, щоб сів у твоє місце в високій палаті дому Арин, коли тебе не стане.

Роберт витер носа.

— Але я хочу…

Вона приклала йому палець до вуст.

— Знаю, чого ти хочеш, але це неможливо. Я — негодяща для тебе дружина. Я ж народилася байстрючкою.

— Мені байдуже. Я кохаю тебе більше за будь-кого.

«Дурник ти малий».

— А твоєму короговному панству не байдуже. Дехто зве мого батька марнославним висікакою. Якби ти взяв мене за дружину, всі сказали б, що це він примусив тебе, а не ти сам схотів. Тоді пани-рокошани знову візьмуться за зброю, і мене з ним разом скарають на смерть.

— Я не дозволю їм тебе кривдити! — вигукнув князь Роберт. — Хай спробують — я всіх примушу літати!

Руки його почали труситися. Алейна попестила йому пальці.

— Годі, мій Робчику-любчику, заспокойся. — Коли тремтіння минулося, вона додала: — Тобі треба мати належну дружину, законно уроджену вельможну панну.

— Ні, Алейно, я хочу одружитися тільки з тобою.

«Колись і твоя мати хотіла саме цього, але ж тоді я була законно уроджена вельможна панна».

— Пан князь робить мені велику честь.

Алейна пригладила йому волосся. Пані Ліза не дозволяла челяді торкатися волосся Роберта, а по її смерті його хапали страшні напади трясці, коли хтось з’являвся поблизу з ножицями, тож довелося дозволити волоссю рости й рости, аж доки воно не збігло його похилими плечима до середини млявих білих грудей. «А волосся він таки має прегарне. Якщо доживе до власного весілля, його дружина, певно ж, захопиться його волоссям. Треба ж хоч щось у ньому кохати».

— Жодна наша дитина не буде законно уродженою. А лише законний нащадок дому Арин зможе замінити пана Гарольда у спадкоємстві Долини. Мій батько знайде тобі належну дружину — шляхетну дівчину, гарнішу за мене. Ви разом виїжджатимете з псами і соколами, а потім вона дасть тобі запоруку для турніру. Незчуєшся, як і забудеш мене зовсім.

— Ніколи!

— Забудеш. Мусиш забути.

Голос її був лагідний, проте і твердий теж.

— Князь на Соколиному Гнізді може робити все, що йому заманеться. Хіба не можна мені й далі тебе кохати, хай навіть я одружуся з тією панною? Пан Гарольд має жінку з простих. Бенджикот каже, вона йому байстрюка носить.

«Бенджикотові час навчитися припинати свого дурного язика».

— То ось чого ти від мене хочеш? Байстрюка? — Вона забрала свої пальці з його жмені. — Невже ти так мене збезчестиш?

Хлопчик вражено вирячив очі.

— Ні! Я не хотів…

Алейна підвелася.

— З ласки вашої княжої милості, я маю відшукати батька. Комусь та треба привітати пані Тягнидуб з дороги.

Перш ніж маленький князь знайшов слова заперечення, вона швидко присіла у вітанні й утекла з опочивальні, ринувши униз переходами і накривним мостом до покоїв князя-намісника.

Того ранку вона залишила Петира Баеліша за сніданком зі старим Озвелом, який минулої ночі прибув з Мартинова на спіненому коні. Вона сподівалася, що вони й досі там розмовляють, але світлиця Петира стояла порожня. Хтось лишив вікно прочиненим, стос паперів здмухнуло на підлогу. Сонце навскіс било променями крізь товсті жовті шибки, пил танцював у світлі, наче крихітні золоті комашки. Хоча на вершини Велетневого Списа вже лягла товста ковдра снігу, при підніжжі гори все ще тривала осінь, і на ланах визрівала озимина. За вікном чувся сміх праль біля колодязя, брязкіт заліза на залізі з дворища, де лицарі вправлялися у своєму ремеслі. «Добре це чути».

Алейні подобалося тут, надзвичайно. Вона знову почувалася живою — вперше, відколи загинув її батько… відколи загинув князь Едард Старк.

Вона зачинила вікно, зібрала розсипані папери і поклала їх стосиком на стіл. Першим був список змагальників. Шістдесят і чотири лицарі отримали запрошення боротися за місця у новому Братстві Крилатих Лицарів при князі Роберті Арині, шістдесят і чотири лицарі мали прибути на турнір за право носити соколині крила на бойових шоломах і захищати свого господаря власною зброєю.

Воїни над’їжджали з усієї Долини — від гірських улоговин і морських берегів, з Мартинова і Кривавої Брами, навіть з Трьох Сестер. Кілька були заручені, але лише троє — одружені; адже вісім переможців мали провести наступні три роки при боці князя Роберта як його особиста варта (Алейна запропонувала сімох, як у Королегвардії, але Робчик-любчик наполіг, що повинен мати більше лицарів, ніж король Томен), відтак старших чоловіків з дружинами і дітьми виключили з запрошення.

«І всі приїхали, — подумала Алейна, пишаючись. — Усі вони приїхали».

Все вийшло саме так, як Петир і передбачав того дня, коли вилетіли круки.

— Вони молоді, завзяті, спраглі до слави й пригод. Ліза не дозволила їм піти на війну. Це найліпше, чим її можна замінити. Нагода прислужитися своєму князеві, показати свою вправність і хоробрість. Приїдуть усі. Навіть Гаррі Спадкоємець.

Він пригладив їй волосся і поцілував у лоба.

— Ти така розумна донечка.

«А й справді тямуща». Турнір, винагороди, крилаті лицарі — все це були її задуми. Мати князя Роберта напхала йому повну голову дурних страхів, але він завжди черпав мужність у казках, читаних йому про пана Артиса Арина, овіяного піснями Крилатого Лицаря, засновника його родоводу. «Чому б не оточити його саме Крилатими Лицарями? — подумала вона одного вечора, коли Робчика-любчика нарешті унесли тихі хвилі сну. — Нехай має власну Королегвардію, яка убезпечить його і додасть хоробрості». Щойно вона підказала думку Петирові, той розпочав приготування і зробив усе, щоб задуми справдилися. «Йому треба буде привітати пана Гарольда. Куди ж це він подівся?»

Алейна збігла баштовими сходами до стовпчатої галереї позаду великої палати. Попід нею стольники ставили столи на кобильниці для вечірнього бенкету, а їхні дружини та доньки вимітали старий очерет і розкидали свіжий. Князь Нестор показував пані Восколив свої подарункові гобелени з картинами полювання і переслідування різноманітної дичини. Вони колись висіли у Червоному Дитинці Король-Берега, коли там на Залізному Престолі сидів король Роберт. Джофрі наказав їх зняти і кинути на зберігання у якийсь підвал, де вони б і зогнили, якби Петир Баеліш не попрохав переслати їх у Долину на подарунок Несторові Ройсу. Запони не тільки були гарні, але й радували великого підстолія Долини — він охоче розповідав усім бажаючим, що колись гобелени належали королю.

Петира не було і в великій палаті. Алейна перетнула галерею і спустилася сходами, вбудованими у товсту західну стіну, з’явившись у внутрішньому дворищі, де мали відбутися кінні змагання. Для глядачів були збудовані помости, а між ними — чотири довгі турнірні перешкоди. Слуги князя Нестора якраз білили перешкоди вапном, прикрашали помости яскравими прапорами, вивішували щити на браму, яку воїни мали долати при в’їзді на турнір.

На північному кінці дворища поставили три щитові опудала. Дехто з лицарів-змагальників напосівся на них. Алейна впізнала їх за щитами: дзвони Видзвонів, зелені гаспиди Линдерлі, червоний молот Бийкаменів, чорно-сірі клини Толетів. Пан Михел Черленець завдав опудалові досконало виважений удар, і воно стрімко закрутилося. Він був одним з найгідніших шукачів крилатого шолома.

Петира не було ані коло опудал, ані деінде у дворищі. Та коли Алейна обернулася, щоб піти, до неї гукнув жіночий голос.

— Алейно! — закричала Міранда Ройс, сидячи на різьбленій кам’яній лаві під буковим деревом між двох чоловіків. Скидалося, вона потребувала порятунку, і Алейна, усміхнувшись, попрямувала до подруги.

На Міранді була сіра вовняна сукня, зелена кирейка з каптуром, а на обличчі — доволі розпачливий вираз. Обабіч неї сиділи двоє лицарів. Праворуч розташувався сивобородий лисий гладун, якому черево перелилося через пас із мечем і зайняло все місце на колінах. Зате інший, ліворуч, виглядав ледве на вісімнадцять років, ще й тонкий був, мов спис. Його руді вуса з бурцями погано ховали червоні прищі, що цяткували обличчя.

Лисий черевань мав на собі синій вапенрок, прикрашений величезними рожевими вустами. Рудий пуздрявий юнак хизувався дев’ятьма білими мартинами на брунатному полі, які позначали його Шатом з Мартинова. Очі його були так міцно прикуті до грудей Міранди, що Алейну він і не помітив, доки Міранда не підвелася її обійняти.

— Дякую, дякую, дякую, — прошепотіла Ранда їй на вухо, перш ніж обернутися і сказати: — Панове, маю радість зазнайомити вас із панною Алейною Камінець.

— Донькою князя-намісника! — жваво відгукнувся лисий лицар з сердешною чемністю і поважно підвівся. — Такою само чарівною, як у всіх поголосах, що гуляють між людей. Тепер сам бачу на власні очі.

Щоб не поступитися ані вершком, юний лицар теж скочив на ноги і додав:

— Пан Осіфер каже щиру правду, ви — найвродливіша діва в усіх королівствах Семицарства!

Милощі від нього лунали б приємніше, якби не були спрямовані на її груди.

— Невже ви бачили усіх дів Семицарства на власні очі, пане? — запитала його Алейна. — Ви замолодий, щоб так багато попоїздити.

Він почервонів, аж прищі зажевріли сердитим вогнем.

— Авжеж ні, мосьпанно. Я живу в Мартинові.

«А я — ні. Хоча Алейна саме там і народилася». Біля цього хлопчака треба бути обережнішою.

— Плекаю ніжні спогади про Мартинів, — мовила вона юнакові з усмішкою такою ж двозначною, як і приємною. А до Міранди сказала:

— Часом не знаєш, де подівся мій батько?

— Я тебе відведу, моя чарівна панно.

— Сподіваюся на ваше пробачення за те, що позбавляю вас товариства пані Міранди, — мовила Алейна до лицарів.

Не чекаючи на відповідь, вона підхопила старшу дівчину попід руку і потягла геть від лави. Лише коли вони опинилися за межами чутності, Алейна прошепотіла:

— То ти справді знаєш, де мій батько?

— Та звісно ж, ні. Ходи швидше, мої нові залицяльники можуть причепитися.

Міранда скривила мармизу.

— Осіфер Вуст — чи не найнудніший лицар у всій Долині, але й Утер Шат ще позмагається за вінок переможця. Маю надію, вони вчинять двобій за мою руку і повбивають один одного.

Алейна захихотіла.

— Певно ж, князь Нестор не прийме прохання руки від подібних осіб.

— А чого ні! Пан батечко сердиті, що я вбила попереднього чоловіка і стягла йому на голову такий клопіт.

— Але ж не ти винувата, що він помер.

— Нікого іншого я в ліжку тієї миті не пригадаю.

Алейну мимоволі пересмикнуло. Чоловік Міранди помер, здійснюючи з нею подружні стосунки.

— Ті сестринці, що вчора приїхали, хоробрі й завзяті, — мовила вона, щоб перемінити розмову. — Якщо тобі не до смаку ані пан Осіфер, ані пан Утер, вийди за когось із них. Наймолодший — дуже вродливий.

— Отой у тюленячій шкурі? — не вірячи вухам, перепитала Ранда.

— Мабуть, один з його братів.

Міранда закотила очі.

— Та ж вони з Сестер. Ти колись стрічала сестринця, щоб умів битися списом верхи? Вони змащують мечі олією з тріски, а миються у баліях холодної морської води.

— Ну, — відповіла Алейна, — вони хоча б миються.

— Дехто з них має перетинки між пальцями ніг. Я б радше вийшла за князя Петира. Тоді стала б тобі матінкою. То ти мені скажеш, чи малий у нього мізинчик?

Алейна не вшанувала це питання відповіддю.

— Невдовзі тут буде пані Тягнидуб з синами.

— Це обіцянка чи погроза? — спитала Міранда. — Мабуть, найперша пані Тягнидуб була кобилою. Інакше як пояснити, чому всі Тягнидуби-чоловіки мають конячі пики? Якби я колись побралася з Тягнидубом, то тільки за умови, що він у ліжко вдягатиме шолома і гратиме мене з закритим заборолом.

Вона вщипнула Алейну за руку.

— Але з ними буде мій Гаррі. Я помітила, що ти про нього не згадала. Ніколи тобі не пробачу, що ти його в мене вкрала. Він той самий хлопець, за якого я хочу заміж!

— Заручення — то справа мого батька! — заперечила Алейна вже всоте.

Звісно, вона дражниться, сказала собі дівчина… але за жартами чувся біль.

Міранда спинилася подивитися через дворище, як лицарі вправляються зі зброєю.

— Ось якого чоловіка мені треба.

За кілька кроків від них двоє лицарів билися затупленими навчальними мечами. Клинки двічі дзвінко брязнули, потім ковзнули один повз інший, стикнулися з піднятими для оборони щитами, але більший чолов’яга від удару зіщулився. Алейна не бачила малюнку на його щиті, але нападник мав на своєму трьох круків у польоті, кожний з червоним серцем у пазурях. «Три серця і три круки!»

Тепер вона знала напевне, чим скінчиться бій.

За мить здоровань простягся долу непритомний з перекошеним на голові шоломом. Коли його зброєносець розстебнув пряжки і оголив голову, нею стікав струмочок крові. «Якби мечі не були тупі, то й мозок витік би». Останній удар по голові був такий потужний, що Алейна і сама зіщулилася співчутливо, коли лицар впав у пилюку. Міранда Ройс уважно роздивилася переможця.

— Як гадаєш: коли я гарненько попрошу, пан Лин повбиває для мене моїх залицяльників?

— Можливо. За пухкеньку калиту золота.

Вся Долина знала, що панові Лину Корбрею завжди відчайдушно бракувало грошей.

— На жаль, я маю лише пару пухкеньких цицьок. Хоча з паном Лином мені б краще прислужилася пухка ковбаса під спідницями.

Хихотіння Алейни притягло увагу Корбрея. Він віддав щита вайлуватому зброєносцеві, зняв шолом і м’який підшоломник.

— Вітаю шановних паній.

Довге брунатне волосся прилипло йому до спітнілого лоба.

— Гарний удар, пане Лине! — вигукнула Алейна. — Боюся, ви вибили з бідолашного пана Овейна усю тяму!

Корбрей зиркнув туди, де його супротивника виводив з поля зброєносець.

— Та він і від початку нічого не тямив, інакше б не викликав мене на бій.

«А таки правда», — подумала Алейна, але того ранку в ній оселився якийсь пустотливий бісик, і вона не змогла не завдати панові Лину власного удару. Солодко посміхаючись, дівчина мовила:

— Пан батько казали, молода дружина вашого брата понесла дитину.

Корбрей зиркнув на неї потемнілими очима.

— Лионель шле вибачення. Лишився у Прихистку зі своєю крамарською дочкою. Витріщається на її черево так, наче першим на світі спромігся надути дівку.

«Ой, як нам кровить з цієї рани», — подумала Алейна. Перша дружина Лионеля Корбрея подарувала йому лише одненьке слабке, хворобливе дитинча, яке померло немовлям. Протягом усіх тих років пан Лин залишався спадкоємцем свого брата. Коли ж сердешна жінка нарешті померла, Петир Баеліш негайно простяг руку допомоги і зладнав князеві Корбрею новий шлюб. Друга пані Корбрей мала шістнадцять років, була донькою заможного мартинівського купця і прибула до чоловіка з велетенським посагом. Люди казали, вона висока на зріст, вродлива, здорова дівчина з чималими грудьми і добрячими широкими стегнами. Ще й, мабуть, плодюча нівроку.

— Ми всі молимося, щоб Вишня Матінка подарувала пані Корбрей легкі пологи та здорове дитя, — мовила Міранда.

Алейна знову не стримала себе, а посміхнулася і додала:

— Мій батечко завжди щасливий прислужитися одному з вірних значкових князя Роберта. Певно, він матиме за честь залагодити шлюб і для вас, пане Лине.

— Яка добрість. — Корбрей витягнув губи у щось на кшталт посмішки, від якої Алейні аж зимно стало. — Та нащо мені здалися спадкоємці, коли земельного спадку я не маю і найпевніше ніколи не матиму, і то завдяки нашому панові наміснику? Оце вже ні. Скажи своєму батечку, що його плідні кобили мені ні до чого.

Отрута у його голосі була така ядуча, що на мить Алейна аж забулася — адже Лин Корбрей є посіпакою її батька, купленим і сплаченим. Але чи справді? Можливо, замість служити Петирові, прикидаючись його ворогом, він насправді ворогує з Петиром, прикидаючись його слугою, що прикидається ворогом?

Самі лише думки про все це запаморочили їй голову. Алейна рвучко відвернулася від двору… і врізалася у коротуна з гострим вузьким обличчям і кущем яскраво-рудого волосся на голові, що стояв просто за нею. Він стрілив рукою і підхопив її попід лікоть, не даючи впасти.

— Ласкава панно… перепрошую, якщо застукав вас зненацька.

— О, то моя вина. Я не бачила, що ви тут стоїте.

— Ми, повхи, такі тихі створіння.

Пан Шадрік був такий коротун, що здався б молодим зброєносцем, але обличчя виказувало в ньому значно старшого чоловіка. Алейна бачила у зморшках навколо рота довгі версти мандрів, старі битви у рубці за вухами, та й вагому твердість у очах, якої не міг мати жоден юний хлопчак. То був дорослий, зрілий чоловік… але зростом він поступався навіть Ранді.

— Чи змагатиметеся ви за крила? — спитала панна Ройс.

— Миша з крилами — дурнувате видовисько.

— То може, візьмете участь у бугурті? — припустила Алейна.

До бугурту вона додумалася трохи згодом — то була кістка, кинута братам, дядькам, батькам і друзям змагальників, які мали супроводити їх до Місячної Брами і спостерігати, як переможці отримають срібні крила. То була нагода виграти нагороди і отримати викупи з переможених.

— Добрячий бугурт — хіба може заплотний лицар сподіватися на щось краще? Ну хіба запнутися на загубленому гамані золотих драконів, а таке буває дуже рідко, адже так?

— Гадаю, так. Але ви мусите вибачити нам, пане, ми шукаємо мого панотця.

Згори мурів засурмили роги.

— Пізно, — мовила Міранда. — Ось вони вже тут. Доведеться нам самим усіх гарненько привітати.

Вона весело вишкірилася.

— Хто остання біля воріт — виходить заміж за Утера Шата.

І вони кинулися навперейми через дворище, повз стайні, розвіваючи спідницями; лицарі й челядь витріщалися услід, а паці та курки кидалися врозтіч. Розвага була геть не для вельможних паній, зате Алейна мимоволі розсміялася. На коротку мить у шаленій гонитві вона забула, хто вона така і де знаходиться, пригадала ясні холодні дні у Зимосічі, де ганяла замком з подружкою Джейною Пул, тікаючи від Ар’ї, яка намагалася не відставати.

Прибігши до брамної башти, вони обидві розчервонілися і засапалися. Міранда десь дорогою загубила кирею, зате прибули вони саме вчасно. Ґрати вже підняли, попід ними до замку в’їжджала валка у два десятки вершників. На чолі їхала Анія Тягнидуб, пані у Залізних Дубах, сувора, струнка, з перехопленим стрічкою сиво-брунатним волоссям. Дорожня її кирея була з важкої зеленої вовни, облямованої темним хутром, схоплена біля шиї полив’яною застібкою в подобі зламаного колеса — знаку її вельможного дому.

Міранда Ройс виступила наперед і зобразила вітальний уклін.

— Пані Аніє, ласкаво просимо вашу мосць до Місячної Брами!

— Пані Міранда. Панна Алейна, — по черзі кивнула їм Анія Тягнидуб. — Така добрість з вашого боку вітати нас тут. Дозвольте представити мого онука — пана Роланда Тягнидуба.

Вона кивнула до лицаря, що з нею розмовляв.

— А це мій менший син, пан Велес Тягнидуб. І звісно, ось тут мій вихованець — пан Гарольд Гардинг.

«Гаррі Спадкоємець, — подумала Алейна. — Мій майбутній чоловік, якщо не роздумається». Її охопив раптовий переляк. Вона перепудилася, чи не надто зачервонілася. «Не витріщайся, — нагадала вона собі, — не вирячуй очі, не роззявляй рота, не стій дурепою. Відведи очі». Напевне, після бігу на голові робилося казна-що. Страшним зусиллям волі вона придушила поривання запхати розкошлані пасма волосся на місце. «Облиш своє дурне волосся. Байдуже, що там з тим волоссям. Не байдуже лише до нього. І до Тягнидубів».

Пан Роланд був найстаршим з трьох, притому не старшим за двадцять і п’ять років. Був він вищий і кремезніший за пана Велеса, хоча обидва мали довгі кінські обличчя і кутасті щелепи, прямовисне брунатне волосся і гострі носи. «Такі собі коні, та й породи не надто вишуканої», — подумала Алейна.

Зате Гаррі…

«Мій Гаррі. Мій володар, мій коханий, мій засватаний наречений».

Пан Гарольд Гардинг кожним вершком виглядав майбутнім князем. Стрункий, спритний, вродливий, прямий, як спис, міцний і м’язистий. Старі, які пам’ятали молодість Джона Арина, казали — вона це знала, — що пан Гарольд дуже на нього схожий. Він мав шапку піщано-білявого волосся, світло-блакитні очі, орлиний ніс. «Джофрі теж був вродливий, — нагадала вона собі. — Вродливе чудовисько, ось хто він був. А малий князь Тиріон був добрий до мене, хоча на вид — огидний покруч».

Гаррі саме витріщався на неї. «Він знає, хто я, — усвідомила Алейна, — і здається, не радий мене бачити». Лише тоді вона помітила його знаки. На вапенроку і кінській капі бігли візерунком червоно-білі дзвінкові клітини дому Гардинг, але щит був розділений на чверті. У першій і третій чвертях змальовані були відповідні знаки Гардингів і Тягнидубів, але у другій та четвертій — місяць і сокіл дому Арин, вершкові на небесно-лазуровому тлі. «Робчик-любчик цього не схвалить».

Пан Велес запитав:

— Т-то ми що, ост-т-танні?

— Так, панове, — відповіла Міранда Ройс, геть не помітивши його запинання.

— К-коли ж п-починаються с-с-сутички?

— О, сподіваюся, що вже скоро, — відповіла Ранда. — Дехто зі змагальників стовбичить тут вже місяцеворот, щедро куштуючи меду і м’ясива від столу мого батька. Добрі воїни, сильні й хоробрі… але ідять забагато.

Тягнидуби засміялися, і навіть Гаррі Спадкоємець спромігся на легеньку посмішечку.

— У пересувах сніжить, інакше б ми прибули швидше, — мовила пані Анія.

— Якби ми знали, яка краса чекає на нас у Брамі, то полетіли б повітрям, — мовив пан Роланд. Його слова були спрямовані до Міранди Ройс, але посміхався він Алейні.

— Щоб літати, потрібні крила, — відповіла Ранда, — а тут є чимало лицарів, готових з вами за них посперечатися.

— Не дочекаюся цієї жвавої суперечки.

Пан Роланд зіскочив з коня, обернувся до Алейни і посміхнувся.

— Я чув, що донька пана Мізинця вродлива лицем і вишукана у звичаях, але ніхто не попередив, що вона вміє так майстерно красти.

— Ви ображаєте мене, пане. Хіба я вкрала щось ваше?

Пан Роланд поклав долоню на серце.

— То ж як ви поясните оцю порожнечу в моїх грудях, як не тим, що вкрали звідти моє серце?

— Т-та він в-вас д-дражнить, — устряг, запинаючись, пан Велес. — М-мій н-небіж н-ніколи н-не м-мав серця у г-грудях.

— У колесі Тягнидубів є зламана шпиця. Це мій дядьо, осьо тут. — Пан Роланд дав Велесові легкого ляща за вухом. — Зброєносці мають мовчати, коли балакають лицарі.

Пан Велес зачервонівся.

— Я вже н-не з-зброєн-носець, м-мосьпані. Мій н-небіж ч-чудово з-знає, що м-мене ви-ви-висвят-т-т…

— Висвятили на лицаря, — лагідно закінчила за нього Алейна.

— Так, — з вдячністю ствердив Велес Тягнидуб.

«Якби Робб був живий, то мав би зараз його роки, — мимоволі подумала вона, — але Робб загинув королем, а це зелений хлопчак».

— Пан батько приготували вам кімнати у Східній башті, — тим часом казала пані Міранда, — та на жаль, вашим лицарям доведеться поділяти ліжко. У Місячній Брамі ще ніколи не було стільки шляхетних гостей одразу.

— А вас розташують у Соколиній башті, пане Гарольде, — втрутилася Алейна.

«Щонайдалі від Робчика-любчика». Вона знала, що такий був намір Петира Баеліша — той не лишав подібні речі на волю випадку.

— Коли ваша ласка, я сама проведу вас до покоїв.

Цього разу її очі зустрілися з очами Гаррі. Вона посміхнулася тільки для нього і проказала мовчазну молитву Діві. «Благаю, йому не обов’язково мене кохати, хай лише трошки вподобає, зовсім трошечки — наразі достатньо».

Пан Гарольд зиркнув на неї униз холодними очима.

— Чого це в моїй ласці має бути кудись ходити в супроводі Мізинцевої байстрючки?

Усі троє Тягнидубів подивилися на нього скоса.

— Ти тут гість, Гаррі, — зауважила пані Анія крижаним голосом. — Дивись, не забувай.

«Чемність — обладунок справжньої пані». Алейна відчула, як кров приливає до обличчя. «Без сліз, — заблагала вона. — Будь ласочка, тільки не плакати».

— Як забажаєте, пане. Тоді мусите мені вибачити. Мізинцева байстрючка має знайти свого панотця і дати йому знати, що ви приїхали, щоб назавтра вже й почати турнір.

«А тобі, Гаррі Спадкоємцю, хай кінь запнеться, щоб ти у першій сутичці упав просто на свою дурну голову». Вона тримала кам’яне обличчя, поки Тягнидуби видобували з себе незграбні вибачення за свого супутника. Коли ж вони скінчили, вона обернулася і кинулася геть.

Біля головного кам’янця вона врізалася наосліп у пана Лотора Брюна, трохи не збивши його з ніг.

— Гаррі Спадкоємець? «Гаррі Сракодумець» пасує йому краще. Щойно зі зброєносців вибився, а вже запишався, мов кіт на глині.

Алейна відчула таку вдячність, що аж обійняла лицаря.

— Дякую вам. Чи не бачили мого батька?

— У підвалах, — відповів пан Лотар, — оглядає запаси збіжжя князя Нестора з князями Графтоном і Видзвоном.

Підвальні сховища були великі, темні, смердючі. Алейна запалила свічку і підібрала спідниці, сходячи донизу. Майже біля підніжжя вона почула лункий бас князя Графтона і пішла на нього.

— Купці прагнуть купити, пани прагнуть продати, — якраз говорив мартиновський господар, коли вона дісталася місця. Графтон був на зріст невисокий, але широкий у раменах і міцний руками. На голові князь мав купу брудно-білявого волосся. — Як мені зупинити цей гармидер?

— Поставте на пришибах варту. Якщо мусите, то й кораблі затримайте. В який спосіб — байдуже, аби з Долини не виїхало ані зернини.

— Але ж ціни… — заперечив опасистий князь Видзвін. — Ціну дають дуже пристойну.

— Ви кажете: «пристойну», мосьпане. А я кажу — меншу, ніж бажано. Треба чекати. Краще навіть іще купити запасів і зберегти. Бо насувається зима. Ціни поповзуть угору.

— Можливо, — з сумнівом у голосі вимовив Видзвін.

— А Спижевий Йон не чекатиме, — поскаржився Графтон. — Йому не треба продавати через Мартинів, має-бо власний порт. Поки ми накопичуємо збіжжя, Ройс та інші пани-рокошани перетворюють свій врожай на срібло. Оце вже майте певність.

— Сподіваймося, що так, — відповів Петир. — Коли їхні комори спорожніють, вони викладуть останній шеляг за наші харчі. А зараз перепрошую, мостиві панове — здається, донька прийшла по мене.

— Панно Алейно, — мовив князь Графтон, — ви сьогодні вранці так сяєте очима.

— Дякую вашій вельможності. Батьку, шкода вас турбувати, але ви маєте знати, що прибули Тягнидуби.

— І з ними пан Гарольд?

«Пан Гарольд Огидний».

— Авжеж.

Князь Видзвін зареготав.

— Не гадав, що Ройс йому дозволить. Він сліпий чи просто дурний?

— Він сповнений честі. Часто-густо це одне й те саме. Якби він відмовив малому в нагоді показати себе, між ними пролягла б тінь. То чому не дати юнакові стати поля? Однак хлопчина ще не має хисту й моці вибороти собі місце серед Крилатих Лицарів.

— Гадаю, не має, — буркнув Видзвін.

Князь Графтон поцілував Алейні руку, і двоє вельможних панів пішли геть, лишивши її у товаристві панотця.

— Ходімо, — мовив Петир, — прогуляймося.

Він узяв її під руку і повів глибше у сховища, повз порожнє підземелля.

— Як тобі перша зустріч з Гаррі Спадкоємцем?

— Він — це якесь жахіття.

— Світ сповнений жахіть, люба моя. Ти б мала вже знати, адже й сама побачила їх чимало.

— Авжеж, — відповіла вона, — та навіщо йому бути таким жорстоким? Назвав мене вашою байстрючкою — просто у дворищі, на очах у всіх.

— Але ж ти нею і є, наскільки він відає. Він сам цих заручин не хотів, і Спижевий Йон, поза сумнівом, застерігав його проти мого лукавства. Ти ж моя донька, тому він тобі не довіряє, ще й вважає далеко нижчою за себе.

— Де ж пак я нижча! То він на себе думає, що вже величний лицар з пісень. А ось пан Лотор каже: ледве зі зброєносців вибився, нема ще чим пишатися.

Петир обійняв її за плечі.

— Саме так і є, але ж водночас він — Робертів спадкоємець. Привезти Гаррі сюди — це перший крок у нашому списку, тепер ще треба його утримати, і це можеш зробити лише ти. Він має слабкість до гарненького личка, а де знайдеш гарніше за твоє? Зачаруй його. Підкори його. Задури йому голову.

— Та я ж не знаю, як, — похнюпилася дівчина.

— Гадаю, знаєш, ще й як, — заперечив Мізинець, усміхаючись тією посмішкою, яка не досягала очей. — Сьогодні у палаті ти будеш найвродливішою з-поміж жіноцтва — незгірш твоєї паніматки у тому ж віці. На помості я тебе посадити не можу, але місце ти матимеш почесне, вище від солі й просто під стінним світильником. У твоєму волоссі сяятиме вогонь, і всі побачать, яка ти прегарна обличчям. Не випускай з рук добрячу довгу ложку, серденько — бити по руках юних зброєносців. Навіщо тобі під ногами зелені хлопчаки, коли лицарі зберуться натовпом благати тебе про запоруку прихильності?

— Та хто ж попросить запоруку байстрючки?

— Гаррі, якщо має хоч стільки розуму, як боги дали гусці… але ти йому її не давай. Натомість обери іншого достойника і вшануй його. Не треба надто показувати свою прихильність.

— Авжеж, — погодилася Алейна.

— Пані Тягнидуб наполягатиме, щоб Гаррі потанцював з тобою, це я тобі можу обіцяти. Ось тобі й нагода. Посміхайся хлопцеві. Торкайся, коли розмовлятимеш. Піддражнюй, щоб зачепити його пиху. Якщо відгукнеться, скажи, що тобі зле, і попрохай вивести назовні на ковток свіжого повітря. Таке прохання від прекрасної діви не зневажить жоден лицар.

— Так, — мовила вона, — але ж він гадає, що я байстрючка.

— Прегарна байстрючка, і до того ж — донька намісника Долини.

Петир підсунувся ближче і поцілував її у обидві щоки.

— Вечір і ніч — це твоя царина, люба. Ніколи не забувай.

— Спробую, батечку, — відповіла Алейна.

На бенкеті усе сталося точно так, як їй обіцяв батько.

На честь шістдесяти чотирьох змагальників, які прибули боротися за срібні крила перед очима свого володаря, подали шістдесят чотири страви. З річок і озер надійшли щуки, пструги і лососі, з моря — краби, тріска, оселедці. Були й качки, і каплуни, і павичі у розкішному пір’ї, і лебеді у мигдалевому молоці. Молочні паці подавалися з потрісканою брунатною шкуринкою і яблуками у роті; над вогнищами у замковому дворищі засмажили цілими трьох зубрів, бо ті велетенські тварини не влізали у двері кухні. Столи у палаті князя Нестора ломилися від паляниць гарячого хліба і важких кружал сиру, принесених зі сховищ, від свіжозбитого масла, моркви й буряків, цибулі свіжої й засмаженої, ріпи і постернаку. А найвишуканішою, найрозкішнішою стравою, на яку спромоглися кухарі князя Нестора, був солодкий лимонний пиріг у подобі Велетневого Списа, у дванадцять стоп заввишки, з Соколиним Гніздом на ньому, зробленим з цукру.

«Це для мене», — подумала Алейна, коли його вкотили на візку. Робчик-любчик теж кохався у лимонних пирогах і тістечках… але полюбив їх лише тоді, коли вона сказала, що це її улюблені. Для пирога знадобилися усі лимони, які були в Долині, але Петир пообіцяв, що з Дорну привезуть іще.

Були там і подарунки, пишні та прегарні. Кожен учасник змагань отримав кирею тканого сріблом альтембасу і лазурикову чепрагу в вигляді двійка соколиних крил. Кинджали доброї криці були подаровані братам, батькам і приятелям, що приїхали дивитися на герці. Матері, сестри, панни серця отримали сувої шовку та мирійського мережива.

— Князь Нестор має щедру руку, — почула Алейна слова пана Едмунда Бийкаменя.

— А на тій щедрій руці — спритного мізинця, — відповіла пані Тягнидуб, кивнувши на Петира Баеліша.

Від Бийкаменя не сховався зміст її слів. Справжнім джерелом щедрот був не князь Нестор, а князь-намісник Долини.

Коли подали, з’їли і прибрали останню переміну страв, столи зняли з кобильниць і очистили палату для танців; прибули також і музики.

— А співців немає? — запитав Бен Студеник.

— Малий князь їх не терпить, — відповів пан Лимонд Линдерлі. — Після Марільйона.

— А… це того, що вбив пані Лізу, чи не так?

Алейна додала свій голос:

— Його співи дуже тішили мосьпані, і вона, напевне, показала йому забагато ласки. Коли пані одружилася з моїм батьком, співець збожеволів з люті й виштовхнув її з Місячних Дверей. Відтоді князь Роберт ненавидить співи. Але музику не розлюбив.

— Я її теж полюбляю, — мовив Студеник і запропонував Алейні руку. — Чи не вшануєте мене танком, люба панно?

— Ви дуже добрі, — відповіла дівчина, і він повів її танцювати.

То була перша її пара у танку того вечора, але далеко не остання. Саме так, як і обіцяв Петир, молоді лицарі кружляли навколо неї зграями, змагаючись за ласку. Після Бена був Андреш Толет, вродливий пан Байрон, червононосий пан Моргарт, ще й пан Шадрік Скажений Повх. Танцював з нею і пан Альбар Ройс, кремезний і нудний брат Міранди, спадкоємець князя Нестора. Алейна протанцювала з усіма трьома Розставцями, не помітивши на жодному перетинок між пальцями — принаймні на руках, хоча за ноги не ручилася. Утер Шат бурмотів їй слизькі милощі, водночас наступаючи на ноги, зате пан Таргон Напівдикий виявився просто-таки втіленням шляхетної чемності. По тому нею заволодів Роланд Тягнидуб і розважив аж до нестримного реготу гострими шпигачками у бік половини лицарів, присутніх у палаті. Його дядько Велес скористався своєю чергою і спробував те саме, але слова з нього не лізли, хоч плач. Нарешті Алейна змилувалася і сама почала весело щебетати, щоб урятувати бідолаху від сорому.

Коли танок скінчився, вона перепросила і повернулася на місце випити ковток вина.

Ось там він і знайшовся — сам-таки Гаррі Спадкоємець, високий, вродливий і насуплений.

— Панно Алейно… можу я запросити вас на танок?

Вона хвильку подумала і відповіла:

— Гадаю, що ні.

Щоки Гаррі зашарілися.

— Я був непробачно нечемний до вас у дворищі. Але ви мусите мені пробачити.

— Мушу? — Вона причепурила волосся, ковтнула вина, змусила його почекати. — Цікаво, як це зробити: пробачити когось, хто був непробачно нечемний? Чи не поясните мені, добрий лицарю?

Пан Гарольд збентежився.

— Будьте ж ласкаві. Один танок.

«Зачаруй його. Підкори його. Задури йому голову».

— Ну хіба якщо наполягаєте.

Він кивнув, подав руку, вивів її на простір. Поки вони чекали на нову музику, Алейна зиркнула на поміст, де сидів князь Роберт і витріщався на них. «Благаю, — молилася вона, — не треба йому смикатися і труситися. Тільки не тут і не зараз». Маестер Колемон, напевне, дав малому добряче солодкого молока перед бенкетом, і все ж таки…

І ось музики почали награвати, і вони з Гаррі пішли у танок.

«Скажи щось, — заохотила вона сама себе. — Ти ніколи не здобудеш кохання Гаррі, якщо не насмілишся з ним поговорити». Чи не сказати, який він вправний танцюрист? «Е ні, це він вже мав чути разів десять лише за цей вечір. Та й Петир казав, щоб я не надто показувала йому прихильність». Натомість Алейна мовила:

— Я чула, ви скоро станете батьком.

Не такі слова більшість дівчат кажуть своїм майбутнім нареченим, але вона хотіла подивитися, чи стане пан Гарольд їй брехати.

— І то вже вдруге. Моїй доньці Алисі два роки.

«Твоїй байстрючці Алисі», — подумала Алейна, та натомість мовила:

— Проте в цієї дитини — інша мати.

— Так. Цися була гарненька, коли я з нею розважився, але після пологів розжиріла, наче корова, і пані Анія прилаштувала її заміж за одного зі стражників. Але з Шапранею все інакше.

— Шапраня? — Алейна ледь не зареготала. — Її справді так звуть?

Пан Гарольд мав совість зашарітися.

— Її батько каже, що вона йому дорожча від золота. Наче шапран. Він дуже заможний, найбагатший у Мартинові. Здобув статки на прянощах.

— І як ви назвете дитину? — запитала Алейна. — Коричкою, якщо буде дівчинка? Мушкатиком, якщо хлопчик?

Гаррі трохи не запнувся.

— Мосьпанна зізволять жартувати.

— Де ж пак.

«Петир плакатиме зо сміху, коли я розповім, що йому сказала».

— Шапраня дуже вродлива, щоб ви знали. Висока, струнка, має величезні карі очі й волосся, наче мед.

Алейна високо задерла підборіддя.

— Невже вродливіша за мене?

Пан Гарольд роздивився її обличчя.

— Ну, вам у вроді не відмовиш, брехати не буду. Коли пані Анія вперше розповіла мені про сей шлюб, я вже злякався, щоб ви не були схожі на вашого батька.

— Невже маленькою гострою борідкою? — засміялася Алейна.

— Я не хотів…

— Ой, хоч би ви на коні зі списом сиділи краще, ніж балакаєте.

На мить він здався збентеженим. Але наприкінці пісні вибухнув сміхом.

— Ніхто не казав мені, яка ви розумна і на язик метка.

«Хороші зуби має, — подумала Алейна, — прямі та білі. А коли посміхається, то на щоках гарненькі ямочки». Вона пробігла йому пальцем по щоці.

— Якщо нам таки доведеться одружитися, ви відішлете Шапраню до її батька. Єдиною смакотою, якої ви жадатимете, буду я.

Він вишкірився усміхом.

— Ловлю вас на обіцянці, мосьпанно. А до того дня… чи можу я вдягти вашу запоруку на турнір?

— Не можете. Її обіцяно… декому іншому.

Вона ще не вирішила, кому саме. Але знала, що когось знайде.

МИЛА

ВОНА ПРОКИНУЛАСЯ, СТИХА зойкнувши, не розуміючи, хто вона і де.

У носі стояли важкі пахощі крові… чи то був залишок її страшного сну? Їй знову наснилися вовки, шалена гонитва крізь темний сосновий ліс із великою зграєю по п’ятах, близький запах здобичі.

Помешкання наповнило тьмяне, сіре, похмуре світло. Здригаючись, вона сіла на ліжку і пробігла долонею по черепі. Долоню шкрябнула неголена стерня на голові. «Треба поголити, поки Ізембаро не побачив. Мила, мене звуть Мила, і сьогодні мене зґвалтують і вб’ють». Насправді її звали Милосерда, але всі навколо кликали Милою.

«Тільки не вві сні». Вона глибоко вдихнула, щоб заспокоїти шаленство серця, спробувала пригадати більше зі свого сну, але майже все вже вилетіло з голови. Там була кров, повний місяць над головою і дерево, яке спостерігало за нею, поки вона бігла.

Вона закріпила віконниці відкинутими, щоб її розбудило сонце. Але сонця за вікном маленької Милиної кімнатки не було — тільки стіна мінливого сірого туману. Повітря було зимне… і то добре, інакше б вона проспала цілісінький день. Це було в Милиному звичаї — проспати своє власне зґвалтування.

Ногами побігли сироти. Ковдра обкрутилася навколо тіла, мов змія. Вона її розплутала, кинула на голу дощату підлогу і голяка потупцювала до вікна. Браавос геть загубився у тумані. Вона побачила унизу зелену воду маленької перетічки, бруковану вулицю попід її будинком, два вигини мохастого мосту… але дальній кінець мосту губився у сірому мороці, а від будинків на тому березі перетічки лишилося тільки кілька розмитих вогнів. Почувся сплеск — то зміїний човен вигулькнув з-під середнього вигину мосту.

— Котра година? — гукнула Мила до чолов’яги, що стояв коло задертого хвоста зміюки, штовхаючи її жердиною.

Човняр зиркнув угору, шукаючи джерело голосу.

— Четверта, за Велетовим ревищем.

Слова лунко відбилися від хвиль зеленої води і стін невидимих будівель. Отже, вона ще не спізнилася, але й марудитися було недоречно. Мила норовом була жвава та весела, праці не цуралася, проте вчасно встигала рідко. Але сьогодні ввечері цього не потерплять — при Брамі чекали на посла з Вестеросу, Ізембаро не схоче чути жодних вибачень, навіть якщо плести їх з найчарівнішою посмішкою.

Вона наповнила балію водою з протоки ще минулого вечора, перш ніж піти спати — їй радше подобалася ця солонувата, ніж та слизька і зелена дощова, що набиралася і скніла у водозбірнику ззовні. Вмочивши грубу ганчірку, вона обмилася з голови до п’ят, стала по черзі на одну ногу, щоб відшкрябати мозолисті п’яти. А тоді знайшла бритву — Ізембаро твердив, що на голий череп краще сідає перука.

Вона поголилася, натягла спіднє, а тоді через голову накинулася мішкуватою вовняною сукнею брунатного забарвлення. Одну з панчох було вже час лагодити — це вона побачила, поки її натягала. Попрохати б Клацуху допомогти — сама вона шила так жалюгідно, що кравчиня при виправі зазвичай її жаліла. «А чи поцупити двійко гарненьких панчох з виправи». Але то була справа небезпечна. Ізембаро не любив, коли його лицедії носили на вулиці убори з виправи. «За винятком Вендейни. Трошки присмокчися до прутня Ізембаро, і носи геть усе, що забажаєш». Але Мила на такі дурощі не впіймається. Даена вже її застерегла. «Дівчата, що стають на цей шлях, закінчують на «Кораблі». А там кожен чолов’яга на глядацьких лавах знає, що всеньке-гарненьке з вистави, показаної на лаштунках, можна брати собі на розвагу — аби мав пухкий гаман».

За чоботи вона мала неоковирні шкарбани старої брунатної шкіри, поплямовані сіллю, потріскані довгим ужитком. Замість паса оперезалася шматком конопляної мотузки, пофарбованим у синє: схопила ним стан, повісила на праве стегно ніж, а на ліве — гаманець. Нарешті, на плечі накинула кирейку — справжню мартоплясову кирейку порфірової вовни, підбиту червоним шовком, з каптуром від дощу, ще й з трьома таємними кишенями. У одній вона ховала кілька монет, у другій — залізний ключ, у третій — ножа. Справжнього — не ножика для садовини, що теліпався на стегні. Але він Милі не належав — так само, як інші скарби. Тільки ножик на стегні був її власністю. Адже Мила народилася, щоб їсти солодкі плоди, жартувати і сміятися, тяжко працювати і робити все так, як тобі накажуть.

— Мила, мила, милосерда! — співала вона, долаючи дерев’яні сходи на вулицю.

Бильця були зі скабками, сходи — круті, ще й п’ять прогонів, але ж саме тому кімната коштувала так дешево. Іншою причиною була Милина посмішка. Так, вона була голена і кощава, але мала чарівну посмішку і краплю витонченості. Навіть Ізембаро визнавав, що було в ній щось витончено-вишукане. Від «Брами» вона жила неподалік, якщо міряти пташиним летом, проте для дівчини з ногами замість крил дорога виходила довшою. Браавос був містом крутійським і покрученим. Вулиці тут бігли криво, провулки — ще кривіше, але найкривішими були протоки. Іншими днями вона радше обирала довгий шлях — Тандитною Дорогою уздовж Зовнішньої Гавані, де перед нею простягалося море, а понад нею — небо, і через Велику Затоку було видно геть усе аж до Збройниці та порослих соснами схилів Щита Селагоро. Жеглярі вітали її, коли вона проминала корабельні стоянки, гукали з чардаків просмолених ібенійських китоловів та череватих вестероських кочів. Мила не завжди розуміла слова, але тямила, про що вони казали. Іноді вона посміхалася у відповідь і казала, щоб шукали її у «Брамі», якщо мають гроші.

Довгий шлях привів її до Мосту Очей, оздобленого різьбленими кам’яними обличчями. Стоячи на його верхівці, вона б побачила крізь арки усе місто: мідні зелені бані Палацу Правди, ліс високих щогл у Порфіровій Гавані, високі вежі могутніх і заможних містян, золоту блискавицю, що крутилася на шпилі Палацу Дожа… навіть спижеві рамена Велета ген за темно-зеленими водами. Але так було лише тоді, коли над Браавосом сяяло сонце. У щільному тумані дивитися не було чого, крім сірої нудьги, і тому Мила обрала коротший шлях, щоб трохи пожаліти старі порепані чоботи.

Туман ніби розступався перед нею і стулявся за спиною. Бруківка була вогка і слизька під ногами. Десь чувся прохально-жалібний вереск котика. Браавос був добрим до котів містом, і вони юрмилися тут усюди, особливо вночі. «Уночі всі коти сірі, — подумала Мила. — А всі люди в тумані — вбивці».

Такого щільного туману вона ще ніколи не бачила. На великих протоках човнярі мали б торохкати свої зміїні човни один об інший, бо ж не бачили геть нічого, крім тьмяного світла з вікон будівель обабіч води.

Мила проминула якогось старого з ліхтарем, що крокував назустріч, і позаздрила його світильні, бо ж тут вулиця була така темна, що вона ледве бачила, куди ставить ноги. У вбогіших кутках міста будинки, крамниці, майстерні, комори тулилися докупи, спираючись одне на одного, наче п’яні коханці; верхні поверхи так насувалися один на одний, що можна було переступити з балкону на балкон. Вулиці унизу перетворилися на темні проходи, де лунко відбивався кожен крок. Невеличкі перетічки були, можливо, ще й небезпечніші, бо чимало будинків обіч них висували нужники над водою. Ізембаро обожнював читати промову дожа з вистави «Сумна купецька донька», смакуючи слова: «Стоїть іще останній Велет на кам’яних плечах братів»… але Мила більше полюбляла місце, де тлустий купець гидить просто на голову дожеві, поки той пропливає унизу на порфірово-золотій мавні. Лише у Браавосі могла статися така річ, казали люди, і лише у Браавосі однаково дож і простий жегляр трусилися зі сміху, дивлячись виставу.

«Брама» стояла неподалік кордону Потоплого Міста, між Зовнішньою і Порфіровою Гаванню. Колись тут згоріла стара комора, і ґрунт щороку трохи просідав, тож земля дісталася недорого. На затопленому кам’яному підмурку комори Ізембаро вибудував свій просторий дім вистав. Звісно, «Баня» або «Блакитний ліхтар» можуть похвалитися багатшим оточенням, казав він своїм лицедіям, зате посередині між гаванями у глядацькій ямі ніколи не бракуватиме ані жеглярів, ані повій. Ось приміром, «Корабель» вже років двадцять неподалік стовбичить біля пришибу, казав він, і натовпу в ньому ніколи не бракує, то чому б і «Брамі» не заробити свою копійчину?

Час показав, що він не помилився. Лаштунки «Брами» перекосилися, будинок трохи просів, лицедійське шмаття збирало плісняву, а у затопленому підвалі селилися водяні змії… але до того мартоплясам було байдуже, аби глядачів натоптувалася повна хата.

Останній міст роблено було з мотузок і вогких дощок; він наче зникав, розчинявся у ніщо, але то був лише туман. Мила прожогом подолала його, жваво тупочучи по дошках. Туман розсунувся, наче розкошлана сіра запона, і показався дім вистав. З його дверей лилося жовте, наче вершки, світло; Мила чула голоси всередині. Біля входу Бруско Здоровань зафарбував назву попередньої вистави і величезними червоними літерами написав «Кривава правиця». Для тих, хто не вмів читати, він якраз малював під словами скривавлену долоню. Мила зупинилася подивитися.

— Нічогеньке ручисько, — мовила вона.

— Великий палець покривився. — Бруско додав кілька мазків пензлем. — Там тебе Король Мартоплясів питає, довгенько вже.

— Було темно, то я спала і спала.

Коли Ізембаро вперше назвався Королем Мартоплясів, товариство вдосталь назловтішалося люттю, якою кипіли з цього прізвиська їхні суперники у «Бані» та «Блакитному ліхтарі». Але віднедавна Ізембаро почав сприймати свій титул без жартів.

— Він теперка самих королів бажає грати, — вирячував очі Марро, — а як у виставі нема короля, то і показувати її не хоче.

У «Кривавій правиці» королів було аж два — один гладкий, один хлопчак. Ізембаро гратиме гладуна. Роля була невеличка, та лежачи при смерті, він мав проказати чудову промову, а перед тим відбувалася його запекла сутичка з гемонським вепром. Писано все це було Фаріо Форелем, а він мав найкривавіше перо у всенькому Браавосі.

Мила знайшла товариство зібраним за лаштунками і всунулася позаду між Даеною та Клацухою, сподіваючись, що спізнення лишиться непоміченим. Ізембаро якраз просторікував, що того вечора чекає побачити «Браму» натоптаною аж по крокви, попри страшний туман.

— Сього дня король Вестеросу надсилає посла віддати шану Королю Мартоплясів, — мовив він до ватаги. — Ми не розчаруємо нашого владоможного брата.

— Ми? — перепитала Клацуха, яка шила вбрання для всіх мартоплясів. — Тепер у нас їх кілька, абощо?

— Він такий жирний, що і за двох зійде, — прошепотів Бобоно.

У кожній лицедійській ватазі мав бути карлик. Їхнім карликом був Бобоно. Коли він побачив Милу, то скоса витріщився на неї лукавими очима.

— Отакої! — мовив він. — Осьо вона. То що, наша дівчинка нарешті готова до зґвалтування?

І прицмокнув губами.

Клацуха дала йому ляща по голові.

— Стій тихо!

Король Мартоплясів на скороминущу сутичку не зважив, а просторікував далі, розказуючи лицедіям, як вони сьогодні мають відзначитися пишнотою гри. Окрім вестероського посла, у натовпі мали бути ключарі, а також уславлені куртизани. Він не хотів лишити про «Браму» погану думку.

— Хто зрадить мої сподівання, той кари не уникне! — погрожував він словами, позиченими з промови князя Гарина напередодні битви у «Люті драконовладців», першій виставі Фаріо Фореля.

Коли нарешті Ізембаро стулив пельку, до вистави лишалася ледве година, і лицедії по черзі то бісилися, а то досадували з різних негараздів. Уся «Брама» бриніла Милиним ім’ям.

— Гей, Мило! — благала її приятелька Даена. — Пані Сторч знову наступила на край сукні. Допоможи мені зашити!

— Мило! — закликав Морок. — Неси те кляте тісто, у мене ріг ніяк не тримається.

— Мило! — загуркотів сам Ізембаро Великий. — Куди ти поділа мою корону, дівчисько? Не можу ж я вийти на лаштунки без корони. Відки вони взнають, що я король?!

— Мило! — скрекотів карлик Бобоно. — Мило, в мене щось із поворозками, прутень випадає!

Вона принесла липке тісто і приліпила лівий ріг Морока назад на чоло. Вона знайшла корону Ізембаро в нужнику, де він завжди її лишав, і допомогла приколоти до перуки, а тоді збігала по нитку з голкою, щоб Клацуха нашила мереживну облямівку на золоту грезетову сукню, яку мала вдягти королева у картині весілля.

Та й прутень у Бобоно дійсно випадав і теліпався. Проте він і мав випадати — для зґвалтування. «Яка бридота», — думала Мила, стаючи на коліно перед карликом, щоб усе виправити. Прутень був у стопу завдовжки і завтовшки з її руку, щоб його бачили з найвищих глядацьких місць. Щоправда, фарбівник поганенько упорався зі шкірою — штукенція мережилася білими й рожевими плямами, а бульба на її кінці набула кольору сливи. Мила запхала прутня у штани Бобоно і як слід затягла шворки.

— Мила, Мила, будь до мене мила! — виспівував він, поки вона в’язала, — Мило, зроби мені милість — прийди сьогодні ввечері й зроби з мене чоловіка.

— Я з тебе євнуха зроблю, якщо ти й далі розпускатимеш тасьму, аби я порпалася у тебе в штанях.

— Нам судилося бути разом, Мило, — наполягав Бобоно. — Диви, ми ж однакові на зріст.

— Це коли я на колінах. Ти хоч перший рядок свій не забув?

Не минуло ще й двотижня, відколи карлик вибрався на лаштунки добряче напідпитку і розпочав «Журбу архонта» промовою мамуна з «Хтивої купчихи». Якби він знову насмілився вчинити таке паскудство, Ізембаро б його оббілував, хай як важко нині знайти порядного карлика.

— А що ми граємо, Милочко? — невинно запитав Бобоно.

«Дражниться, — подумала Мила. — Нехай, сьогодні хоч не п’яний, та й виставу знає бездоганно».

— Граємо нову «Криваву правицю». На честь посла з Семицарства.

— Ой, пригадав.

Бобоно стишив голос до зловісного скреготу.

— Бог семиликий ницо обдурив мене, — бундючно виголосив він. — Зробив він панотця мені з такого золота, що й не бува чистішого. І мого брата, і сестру так само золотими утворив. Мене ж ліпили з речовин пітьми, з кісток і крові, з чорної землі, і в образ сей потворний злісно покрутили.

Проказавши це, він ухопив її за груди, намагаючись намацати сосок.

— Де твої цицьки? Як мені ґвалтувати дівчисько, яке й цицьок не має?

Вона вхопила його ніс між великим та вказівним пальцями і добряче крутнула.

— А ти не матимеш носа, якщо не прибереш від мене руки!

— А-а-а-а! — заскиглив карлик, відпускаючи її.

— Мої цицьки виростуть за рік чи два. — Мила випросталася над карликом, наче вежа. — А ти нового носа не виростиш. Згадуй про це, перш ніж лізти до мене руками.

Бобоно помацав роз’ятреного носа.

— Чи ти ба, яка нечіпаха! Все одно я тебе скоро зґвалтую.

— Аж у другій дії, не раніше.

— Коли я ґвалтую Вендейну в «Журбі архонта», то гарненько жмакаю їй цицьки, — закопилив губу карлик. — Їй подобається, і глядачам теж. Глядацьку яму треба розважати!

Це була одна «мудрість» Ізембаро, як він полюбляв називати свої численні настанови лицедіям. «Яму треба розважати».

— От я розважу глядачів, якщо відірву карликові прутня і ним настукаю його по голові, — відповіла Мила. — Такого вони ще не бачили.

«Завжди показуй їм таке, чого вони ще не бачили» — це була ще одна «мудрість» Ізембаро, і на неї Бобоно не мав швидкої відповіді.

— Гаразд, готовий, — оголосила Мила. — Диви мені, тримай його в штанях, доки не знадобиться.

Ізембаро знову її кликав — тепер не міг знайти свою рогатину на вепра. Мила знайшла рогатину, допомогла Бруско Здорованеві нап’ясти убір вепра, перевірила потішні кинджали, щоб ніхто не замінив їх справжніми (таке хтось одного разу зробив у «Бані», й тоді загинув мартопляс), і налила пані Сторч маленьку чарочку вина, яку та полюбляла перед кожною виставою. Коли всі заклики «Мила, Мила» нарешті стишилися, вона знайшла мить, щоб визирнути до глядачів.

Глядацька яма була така переповнена, що Мила ніколи й не бачила. Люд вже розважався, чим міг — жартами і штовханиною, напоями і наїдками. Вона побачила стравоношу, який продавав шматки сиру, відриваючи їх пальцями від великого кружала, коли знаходив покупця. Якась жінка тримала торбу зморшкуватих яблук. З рук у руки передавали міхи вина, кілька дівчат продавали поцілунки, якийсь жегляр грав на морські дудки. Понурий чоловічок на прізвисько Каламар стояв позаду — вочевидь, прийшов послухати, що б і собі вкрасти для одного з власних творів. З’явився Коссомо-Штукар, на руці в нього висіла Іна, одноока шльондра зі «Щасливого порту». Але ж Мила не могла знати тих двох, а вони не могли знати її. Даена упізнала в юрбі деяких завсідників «Брами» й показала на них: фарбівника Делоно з вузькою блідою мармизою і пістрявими від порфіру руками, Галео-ковбасника у засмальцьованому шкіряному фартусі, довготелесого Томарро з прирученим щуром на плечі.

— Краще Томарро не показувати свого щура Галео, — застерегла Даена. — Бо ж той іншого м’яса у ковбаси не кладе! Чула я таке.

Мила затулила рота долонькою і захихотіла.

Балкони теж потроху наповнювалися. Перший і третій поверхи призначалися купцям, капітанам, іншій шанованій братії. Брави охоче займали четвертий, найвищий, де місця коштували найдешевше. Там буяло розмаїття яскравих кольорів; натомість нижче панували темніші, поважніші барви. Другий поверх був порізаний на окремі ложі, де могутні й заможні могли розташуватися затишно та з вигодами, подалі від сороміцької юрби вгорі та внизу. Їм випадав найкращий огляд лаштунків, служники приносили страви, вина, подушки — геть усе, чого душа забажає. У «Брамі» другий балкон рідко бував заповнений хоч наполовину — хто з поважного люду обирав вечір лицедійства, радше відвідував «Баню» або «Блакитний ліхтар», де вистави вважалися вишуканішими, на тонший смак.

Але сьогоднішній вечір був особливий — поза сумнівом, з-за вестероського посла. В одній ложі сиділи три пагони дому Отарис, кожен у супроводі славетної куртизани; Престайн сидів сам — такий старий, що ви б спитали себе, як він взагалі дістався свого крісла; Тороне і Пранеліс обрали спільну ложу, де почувалися так само сторожко, як у нещодавно утвореній між ними спілці; Третій Меч запросив до своєї з півтузня друзів.

— Рахую п’ятьох ключарів, — мовила Даена.

— Бесаро такий тлустий, рахуй його двічі, — захихотіла Мила. Ізембаро не був позбавлений черева, та поряд із Бесаро здався б струнким, наче вербичка. Жирний ключар мав потребу в особливому кріслі — втричі більшому за звичайне.

— Всі вони жирні, ті Рейяани, — зауважила Даена. — Череваті, мов свої кораблі. Бачила б ти його батька. Поряд із тим навіть цей видасться малюком. Колись його покликали голосувати до Палацу Правди, то він ступив на човен, а той узяв та й потонув.

Вона вхопила Милу за лікоть.

— Дивися, у дожевій ложі!

Дож ніколи не бував у «Брамі», але Ізембаро все одно назвав на його честь ложу — найбільшу і найрозкішнішу в будівлі.

— То, напевне, і є посол. Ти колись бачила таке вбрання на такому старигані? Ой, дивися, він привів Чорну Перлину!

Посол був тендітний, лисуватий, з недоладним сивим пасмом бороди. Кирею він мав на собі жовтого оксамиту, і штани такі самі. Жупан був ядучо-блакитний, аж у Мили трохи сльози не потекли. На грудях жовтою ниткою було вигаптувано щита, а на ньому ляпис-лазуром викладено пихатого блакитного півня. Один зі стражників допоміг старому сісти, інші двоє стали позаду в ложі на варту.

Жінка поруч із послом була щонайменше утричі за нього молодша і така чарівна, що аж ліхтарі світили ясніше, коли вона їх проминала. На ній була низько вирізана сукня світло-жовтого шовку, що неймовірно пасувала до світло-брунатної шкіри. Волосся жінки було прибрано у сіточку плетеного золота, на повних грудях лежало намисто з золота і жаду. Поки дівчата роздивлялися, жінка схилилася до посла і щось прошепотіла на вухо, від чого той захихотів.

— Хай би звали її Брунатною Перлиною, — мовила Мила до Даени. — Авжеж вона радше брунатна, ніж чорна.

— Перша Чорна Перлина була чорна, мов чорнило з каламаря, — відповіла Даена. — То була піратська королева, нагуляна сином дожа від князівни Літніх островів. Її взяв собі за коханку драконовий король Вестеросу.

— От би побачити дракона, — жадібно проказала Мила. — А чому посол носить курку на грудях?

Даена аж захлинулася реготом.

— Мила, ти хоч щось тямиш? Це ж його горб. У всіх призахідних королівствах панство має горби. У когось на горбі квітка, у когось риба, а чи ведмідь або лось. Он бачиш, на охоронцях посла — леви.

То була правда. Охоронців було четверо; дебелі, суворі вояки у кольчугах, з важкими вестероськими мечами у піхвах при боці. Кармазинові киреї облямовані були золотими вихорами, а пристібали їх на плечах золоті леви з червоними гранатовими очима. Коли Мила роздивилася їхні обличчя під визолоченими шоломами з левами на маківках, їй у животі щось скрутилося і затремтіло. «Боги прислали мені дарунок». Пальці щосили вчепилися у Даенине передпліччя.

— Отой вартовий. Наприкінці, позаду Чорної Перлини.

— А що таке? Ти його знаєш?

— Ні. — Мила народилася і виросла у Браавосі, звідки їй було знати якогось вестеросця? Мусила трохи подумати. — Я просто… наче на лице нічогенький, га? Тобі не здається?

Він і справді не був позбавлений грубувато витесаної вроди, хоча очі мав холодні й недобрі.

Даена знизала плечима.

— Та ж він старий. Ну не такий, як інший… але років тридцять, мабуть. Ще й вестеросець. Вони жахливі дикуни, Милочко. Тримайся від них щонайдалі.

— Щонайдалі? — захихотіла Мила. Вона була така хихотлива дівчинка, ця Мила. — Е ні, я мушу підібратися ближче.

Вона стиснула Даені руку і мовила:

— Якщо мене шукатиме Клацуха, скажи, що я знов пішла читати свої слова.

Слів вона мала небагато, та й ті на кшталт «О ні-ні-ні!» або «Не треба, ой, не треба, не чіпайте мене!», або ще «Благаю, м’сьпане, я незаймана». Але це вперше Ізембаро взагалі дав їй якісь слова, тож бідолашна Мила мусила вистаратися, щоб проказати їх без помилок.

Посол Семицарства забрав двох стражників до ложі стояти позаду нього і Чорної Перлини, але інші двоє поставлені були за дверима, щоб ніхто посла не турбував. Ці стиха балакали між собою посполитою мовою Вестеросу; вона мовчки прослизнула повз них у темному проході. Мови цієї Мила знати не могла.

— Оце так вогко тут, сім дідьків у семи пеклах, — чула вона бурчання одного з них. — Я вже до кісток промерз. Де ті кляті помаранчеві дерева? Я чув, у Вільних Містах усюди ростуть помаранчі. Лимони, кислі й солодкі. Гранати. Гострі перці, теплі ночі, дівчата з голими черевцями. Де ті дівчата з їхніми черевцями, тебе питаю, га?

— У Лисі, Мирі та Старому Волантисі, — відповів інший стражник. То був старший чолов’яга, опасистий і посивілий. — Колись їздив я з князем Тайвином до Лису, ще як він служив Правицею при Аерисі. А Браавос північніший від Король-Берега. Ти хоч мапу читати вмієш, телепню?

— Скільки, гадаєш, нам тут мулятися, у цьому місті?

— Довше, ніж тобі до смаку, — відповів старий. — Якщо він повернеться без золота, королева йому голову зніме. Та й бачив я його дружину. На деякі сходи в Кастерлі-на-Скелі навіть вийти боїться, щоб жирні боки не застрягли. Хто до такої схоче від оцієї димчастої королеви?

Гожий на обличчя стражник вишкірився.

— Гадаєш, з нами не поділиться, як награється, нє?

— Ти здурів чи що? Гадаєш, він таких, як ми, помічає? Цей сракоголовий навіть імен наших не затямив. З Клеганом, мабуть, інакше було.

— Наш пан не мав смаку до лицедійських розваг та примхливих повій за дурні гроші. Коли пан хотів жінку, то брав її, а тоді й нам дозволяв розважитися. Я б скуштував оцієї Чорної Перлини. Гадаєш, у неї там між ніг усе рожеве?

Мила охоче б послухала ще, але не мала часу. «Кривава правиця» мала вже початися, Клацуха шукатиме її для помічі з уборами. Хай Ізембаро величає себе Королем Мартоплясів, але боялися усі саме Клацухи. Гожого стражника можна відкласти на потім.

«Кривава правиця» почалася на цвинтарі.

Коли карлик раптово з’явився з-за дерев’яного надгробка, юрба почала сичати і лаятися. Бобоно вичвалав наперед лаштунків і злими очима скоса накинув на глядачів.

— Бог семиликий ницо обдурив мене, — почав він, гарикаючи слова. — Зробив він панотця мені з такого золота, що й не бува чистішого. І мого брата, і сестру так само золотими утворив. Мене ж ліпили з речовин пітьми, з кісток і крові, з чорної землі…

Дотоді за ним з’явився Марро — кощавий, довготелесий, зловісний, у довгих чорних шатах Морока. Обличчя він теж мав чорне, зуби — червоні й лискучі від крові, а на лобі — роги слонової кістки. Бобоно його не бачив, але на балконах бачили добре, а тоді помітили і з ями. У «Брамі» запанувала мертва тиша. Марро мовчки ковзнув уперед.

Так само зробила і Мила. Всі убори були розвішані, Клацуха вшивала Даену в сукню для тієї картини, що відбувалася при дворі, тож відсутність Мили ніхто не мав помітити. Застигнувши, мов камінь, у темній западині, вона добре бачила його обличчя. І вивчила його уважно, щоб упевнитися. «Чи я для нього не замолода? — спитала вона себе. — Негарна? Кощава?». Вона сподівалася, він не з таких, щоб шукати в дівчині великих цицьок. Бобоно мав рацію щодо її грудей. «Найкраще б повести його до себе, до кімнати, попорати його там без перешкод. Але чи піде він зі мною?»

— Гадаєш, це він сам і є? — спитав гожий стражник.

— Що? Тобі Інші розум засліпили?

— А чого? Це ж карлик, хіба ні?

— Біс був не єдиний карлик на світі.

— Та не єдиний, але ж сам подивися. Усі казали, який він розумака, хіба ні? Можливо, і він зметикував так: де сестра не здогадається його шукати? У якомусь мартоплясовому вертепі, де б він виставляв себе на глузи. От саме так він і робить, і тим крутить їй носа.

— Та ти з глузду з’їхав.

— А я за ним піду після оцього лицедійства. Сам і перевірю. — Стражник поклав руку на маківку меча. — Якщо це правда, стану собі мусьпаном князем. А як помилюся, то грець із ним, однак то якийсь сраний карлик.

Він реготнув, наче пес гавкнув.

Тим часом на лаштунках Бобоно торгувався зі зловісним Мороком у виконанні Марро. Голос він мав як для дрібного чоловічка неабиякий, і зараз гримів ним під високими кроквами.

— Дай мені сю чару, — казав він Морокові, — я з неї вип’ю все до краплі. І хай вона на смак, мов золото і левів кров — то і на краще. Не скоїти мені звитяг, не знати слави — нехай, я стану диким звіром і провчу їх жахом замість сіяти любов.

Останні рядки Мила проказала губами разом з Бобоно. Він мав кращі слова, ніж вона, ще й які доречні. «Захоче він мене чи не захоче, — подумала вона, — та вже нехай, почну виставу». Мила проказала мовчазну молитву богові багатоликому, вислизнула зі своєї криївки і пурхнула до стражників. «Мила, Мила, Милосерда».

— Високії панове, — мовила вона, — ви говорите браавоською? О благаю, скажіть, що так.

Двоє стражників перезирнулися.

— Що це вона белькоче? — запитав старий. — Хто вона така?

— Одна з мартоплясів, — відповів гожий, відкинув світле волосся з лоба і посміхнувся до неї. — Вибач, сонечко, ми твого нявкання не навчені.

«А бодай вам швайка і нагайка, — подумала Мила, — тямите саму лише посполиту». Це було недобре. «Ну то або відступися, або до справи берися». Відступитися було неможливо. Він мав належати їй.

— Я трохи казати ваша мова, — збрехала вона з найсолодшою Милиною посмішкою. — Ви панство з Вестерос, казати моя дружка.

Старий зареготав.

— Панство? Еге ж, ми такі.

Мила опустила очі долу і засоромилася.

— Ізембаро казати догодити панству, — прошепотіла вона. — Якщо панство щось хотіти, будь-що…

Двоє стражників перезирнулися. Тоді гожий простяг руку і помацав їй груди.

— Будь-що, кажеш?

— Оце ти мерзота, — мовив старший.

— А чого? Ізембаро хоче показати гостинність, нечемно буде відмовляти.

Він крутнув їй соска через тканину сукні — точно так, як намагався карлик, кола вона йому ладнала прутня.

— Лицедійки — це, вважай, ті самі хвойди.

— Може, й так, але ж це дитина!

— Я не дитина, — збрехала Мила. — Я вже діва.

— Ну, дівуватимеш недовго, — відповів гожий. — Я пан князь Рафорд, солоденька, і я знати, чого я хотіти! Ану задери спідницю і ставай отуди до стіни.

— Не тут, — відповіла Мила, відсуваючи його руки. — Не тут, де грати вистава. Я кричати, Ізембаро лютувати.

— А де ж тоді?

— Я знати місце.

Старий стражник спохмурнів.

— Ти що, гадаєш отак утекти? Що як його лицарська мосць тебе шукатиме?

— Навіщо? Йому там виставу грають. Та й хвойду він має свою, нащо йому моя? Ми ненадовго.

«Авжеж, — подумала вона, — ненадовго». Мила взяла його за руку, вивела задніми сходами у туманний вечір.

— Ви хотіти стати лицедій? Ви могли б, — мовила вона до нього, поки стражник притискав її до стіни дому вистав. — Це легко, як блазень.

— Я? — пирхнув стражник. — Та де мені, дівчисько. Там стільки балакають, я й половини не завчив би.

— Спершу важко, — визнала вона. — Потім легше. Я можу навчити вас казати слова. Можу.

Він ухопив її за п’ястук.

— Це я тебе навчу. Зараз буде тобі наука.

Він притяг її до себе, силоміць поцілував у вуста, пропхав язика до рота. Язик був слизький та вологий, наче вугор. Мила лизнула його своїм, потім відсахнулася, затамувала подих.

— Не тут. Хтось бачити. Я жити близько. Але швидше. Прийти назад, друга дія, щоб мене вграли.

Він вишкірився.

— Ну, від цього ти нікуди не дінешся, дівчисько.

Але дозволив потягти себе услід. Тримаючись за руки, вони пробігли крізь туман мостами і провулками, потім п’ять прогонів угору потрісканими дерев’яними сходами. Коли вони увірвалися крізь двері до її маленької кімнатки, стражник вже геть засапався. Мила запалила лойову свічку і затанцювала навколо нього, хихочучи.

— Ой, ви так стомитися. Я забула, який ви старий, м’ясьпане. Бажаєте перепочити? Лягти і заплющити очі, а я повернутися, коли Біс мене зґвалтувати.

— Нікуди ти не підеш. — Він грубо притяг її до себе. — Скидай шмаття, от покажу тобі, який я старий, нахабне дівчисько.

— Мила, — сказала вона. — Мене звати Милосерда. Скажете?

— Милосерда? — перепитав він. — Невже? А мене звати Раф.

— Я знаю.

Вона просунула йому руки між ніг і відчула крізь вовняні штани напругу.

— Шворки, — мовив він. — Допоможи, солоденька, розв’яжи.

Натомість вона ковзнула пальцями зсередини його стегна. Він зойкнув.

— Гей, лишенько, ти там обережніше, ти…

Мила скрикнула і відступила на крок, налякана і збентежена.

— Та у вас кров!

— Чо… — Він подивився униз. — Боги ласкаві. Що ти мені зробила, курво?

Стегном повзла червона пляма, просякаючи грубу вовну.

— Нічого, — пискнула Мила. — Я ніколи… ой, стільки крові. Припиніть, я так боятися…

Він затрусив головою, спантеличений. Коли стражник притулив руку до стегна, крізь пальці бризкнула кров. Тепер руда збігала ногою просто в чобіт. «Вже й не такий гожий, — подумала вона, — коли блідий і наляканий».

— Рушник, — хапав ротом повітря стражник. — Дай мені рушника, ганчірку, притисни. Боги святії, в голові шумить…

Нога вся вкрилася кров’ю від стегна і донизу. Спробувавши стати на неї, стражник упав, підломивши коліно.

— Допоможи, — заблагав він. Промежина штанів швидко червоніла. — Матір’ю благаю, Мило… серда. Цілителя… біжи знайди цілителя, тільки швидко.

— Є такий на ближній протоці, але він не прийде. Треба іти до нього. Піти зможете?

— Піти? — Пальці його блищали від крові. — Ти що, сліпиця? З мене кров цебенить, як зі свині. Як я на цій нозі піду?

— Гаразд, — відповіла вона, — тоді не знаю, як до нього дістатися.

— Тобі доведеться мене понести.

«От бачиш? — подумки спитала Мила. — Ти згадав потрібні слова. І я теж».

— Понести, кажеш? — перепитала Ар’я, дуже солодко і мило.

Любчик Раф кинув угору швидкий наляканий погляд, поки з рукава вислизало довге тонке лезо. Вона ввігнала його в горло нижче підборіддя, крутнула і висмикнула вбік одним вправним вишуканим рухом. Бризкнув дрібний червоний дощик, і світло у очах згасло.

— Валар моргуліс, — прошепотіла Ар’я, але Раф лежав мертвий і нічого вже не чув.

Вона пирхнула. «Було звести його сходами вниз, а тоді вже вбивати. Бо тепер доведеться тягти до протоки і скочувати у воду. Решту зроблять вугри».

— Мила, мила, милосерда, — сумно виспівувала вона.

Дурнувата, легковажна, балакуча дівчинка, але серцем не зла і зичлива. Вона сумуватиме за нею, і за Даеною, і за Клацухою, і за рештою — навіть за Ізембаро та Бобоно. Дож матиме клопіт з послом, який носить курку на грудях — у цьому не було сумнівів.

Але про це можна поміркувати згодом. Просто зараз не було часу. «Треба бігти». Мила ще мала проказати кілька слів — свої перші й останні слова. Адже Ізембаро зніме з неї гарненьку, але порожню голівку, якщо вона спізниться на власне зґвалтування.

АРІАНА І

ТОГО РАНКУ, КОЛИ вона залишала Водограйні Сади, батько підвівся з крісла і розцілував її у обидві щоки.

— Доля Дорну залежить від тебе, доню, — мовив він, втискуючи їй у долоню сувій пергамену. — Їдь швидко, їдь безпечно, стань моїми очима, вухами та голосом… але над усе — остерігайся.

— Так і зроблю, пане батьку.

Вона не зронила жодної сльозини. Аріана Мартел була великою князівною дорнійською, а дорнійці не любили марнувати воду. «Але ще трохи, і не втрималася б». Її очі заблищали не від батькових цілунків або хрипких незграбних слів, але від зусиль, якими він підвівся на тремтливі ноги, набряклі й запалені подагрою. Те, що він встав, було показом його любові та відданості.

«Він у мене вірить. І я не зраджу цієї віри».

Їх вирушило в дорогу семеро, на сімох дорнійських піщаних конях. Маленький загін подорожує швидше за великий, але ж не личить спадкоємиці Дорну їхати на самоті. З Божеласки приїхав тамтешній байстрюк, лицар Даемон Піщанець; колись він був зброєносцем великого князя Оберина, а нині служив при Аріані панцирним слугою. З Сонцеспису йому на поміч зголосилися двоє молодих завзятих лицарів — Джос Ковпак і Гарібальд Скойко, тим додавши ще два мечі до першого. Від Водограйних Садів їм перепало сім круків і високий юнак, щоб їх порати. Насправді його звали Натом, але біля птахів минуло мало не все його життя, і вже ніхто не кликав хлопця інакше, ніж Пір’ян. І позаяк князівні належало мати жінок-супутниць для дорожніх потреб, до товариства приєдналися також красунечка Джейна Панібрат і дикунка Елія Піщанець, діва чотирнадцяти літ.

Вони рушили на північ і північний захід, через суху пустелю, випалені рівнини, світлі піски просто на Примар-Горб, твердиню дому Толан, де мав чекати корабель, щоб перевезти їх через Дорнійське море.

— Надсилай крука щоразу, як матимеш новини, — наказав великий князь Доран, — але повідомляй лише про те, що напевне знаєш за правду. Ми блукаємо у тумані, оточені чутками, брехнею і байками подорожніх. Я не насмілюся діяти, доки не знатиму напевне, що відбувається.

«Відбувається війна, — подумала Аріана, — і цього разу Дорнові її не уникнути».

— Насуваються смерть і скрута, — попередила Еларія Піщанець, перш ніж відкланятися великому князеві Дорану. — Час моїм маленьким змієчкам розповзтися навсібіч, щоб пережити різанину.

Еларія поверталася до стольця свого батька у Геєнні. З нею їхала донька Лореза, якій щойно виповнилося сім. Дорея лишилася у Водограйних Садах — малою дитиною серед сотні таких самих. Обелу мали відіслати до Сонцеспису чашницею при дружині каштеляна Манфрея Мартела.

А Елія Піщанець — найстарша з чотирьох дівчаток, нажитих князем Оберином з Еларією — готувалася перетнути Дорнійське море разом з Аріаною.

— Як панна, не як списоноша, — твердо мовила її мати… але як і всі Піщані Змійки, Елія жила своїм власним розумом.

Вони перетнули піски за два довгих дні й майже дві ночі, зупинившись лише тричі, щоб перемінити коней. Аріана почувалася самотньою в оточенні стількох незнайомців. Елія була їй сестрою в перших, але почасти ще дитиною, а щодо Даемона Піщанця… все змінилося між нею і Байстрюком Божеласки по тому, як батько відмовив йому в проханні її руки. Він тоді був хлопчина, ще й уроджений від неправого ложа — мав би й сам знати, що не годиться в чоловіки великій князівні Дорну. «Хоча так вирішив мій батько, не я». Решту своїх супутників вона взагалі ледве знала.

Аріана сумувала за друзями. Дрей, Гарин, її мила Плямиста Сильва — всі вони жили її життям від самого дитинства, поділяли її мрії й таємниці, як найвірніші повірники, звеселяли її в години суму, допомагали долати страхи. Один з них зрадив її, але вона все одно за всіма сумувала. «То була моя провина». Аріана зробила їх усіх змовниками у своєму задумі викрасти Мирцелу Баратеон і коронувати її королевою. То був бунт, який мав змусити її батька діяти. Але хтось розпустив язика, і задум зійшов на пси. Незграбний заколот не досяг геть нічого, хіба що коштував бідолашній Мирцелі шматка обличчя, а панові Арису Дубосерду — всього життя.

Аріана сумувала і за паном Арисом, і то більше, ніж чекала. «Він кохав мене, мов божевільний, — думала вона, — а я хіба що плекала до нього приязнь. Я скористалася ним у своєму ліжку і в своєму заколоті, прийняла його любов і забрала честь, а віддала хіба що тіло. Зрештою він не зміг жити з тим, що ми зробили». Навіщо б її білий лицар ринув просто під сокиру Арео Готи і загинув так, як загинув? «А я була дурненька свавільна дівчинка і загралася у гру престолів, як ото п’яниця заграється у кості в шинку».

Її дурощі мали свою ціну, і чималу. Дрея відіслали через пів світу до Норвосу, Гарина вигнали до Тирошу на два роки, її милу і дурненьку Плямисту Сильву змусили до шлюбу з Елдоном Естермонтом, який їй у дідусі годився. Пан Арис заплатив кров’ю свого життя, Мирцела — вухом.

Лише пан Герольд Дейн утік неушкодженим. «Темна Зоря». Якби кінь Мирцели не сахнувся у останню мить, його меч розпанахав би її від грудей до стегон замість відтяти лише вухо. Дейн був найтяжчим гріхом Аріани, про який вона шкодувала найгірше. Одним помахом меча він перетворив її заколот з порожньої дурниці на дещо огидніше і кривавіше. Якщо боги мали хоч якусь ласку, Обара Піщанець мала вже запопасти його у тій гірській твердині й покласти його життю край.

Те саме вона сказала і Даемонові Піщанцю першої ж ночі, коли вони отаборилися.

— Майте обережність, знайте, про що молитеся, князівно, — відповів він. — Хтозна, Темна Зоря може упоратися і з панною Обарою.

— З нею Арео Гота. — Сотник варти князя Дорана прикінчив пана Ариса Дубосерда одним ударом, хоча лицарі Королегвардії вважалися найкращими воїнами королівств. — Жоден воїн не встоїть проти Арео Готи.

— Ви так звете Темну Зорю? Воїном? — скривився пан Даемон. — Гідні цього звання не роблять того, що він зробив принцесі Мирцелі. Пан Герольд — отруйніший гаспид, ніж був ваш дядько. Великий князь Оберин сам бачив у ньому отруту, і казав про це не раз і не двічі. Шкода, не дійшли у нього руки вбити ту гадюку.

«Отруту, — подумала Аріана. — Еге ж. Солодку і приємну отруту». Саме так він її й надурив. Герольд Дейн був жорстокий, безжальний чоловік, але такий вродливий, що князівна не повірила у половину чутих про нього пліток. Вродливі чоловіки завжди були її слабким місцем, а надто такі, що одночасно були ще й темні та небезпечні. «То раніше, коли я була дурненькою дівчинкою, — сказала вона собі. — Тепер я жінка і донька свого батька. Я вивчила свою науку».

На світанку вони вирушили знов. Очолила загін Елія Піщанець, розвіваючи услід собі чорною косою, стрімко долаючи сухі потріскані рівнини та передгір’я. Дівчина шаленіла від коней — мабуть, тому часто-густо ними і пахкотіла на розпач своєї матері. Аріана нерідко подумки співчувала Еларії: чотири доньки, й усі до останньої — доньки свого батька.

Решта загону тримала поміркованіший крок. Велика князівна часто їхала поруч із паном Даемоном, пригадуючи інші поїздки замолоду, що іноді закінчувалися обіймами. Мимоволі кинувши кілька поглядів на стрункого і показного вершника у сідлі, Аріана нагадала собі, що є спадкоємицею Дорну, а Даемон — лише її присяжним захисником.

— Розкажи мені про цього Джона Конінгтона, — наказала вона.

— Він мертвий, — відповів Даемон Піщанець. — Помер у Спірних Землях. Казали — спився.

— Отже, це військо очолює мертвий пияк?

— Можливо, цей Джон Конінгтон — син того. Або якийсь сердюк-розумака, що вкрав собі ім’я покійника.

— Або ж він і не помирав.

Чи міг Конінгтон прикидатися мертвим усі ці роки? Це потребувало б терплячки, гідної її батька. Думка збентежила Аріану. Адже мати справу з таким вольовим чоловіком нелегко і небезпечно.

— Який він був, перш ніж… перш ніж помер?

— Я був хлопчаком у Божеласці, коли його вигнали за море. Я його навіть не знав.

— То розкажи, що чув про нього від інших.

— Як накажуть панна князівна. Конінгтон був князем на Грифоновому Сідалі, коли те Сідало було ще вартим, щоб на ньому сидів князь. Служив зброєносцем принцові Раегару — одним з кількох. Згодом став принцові Раегару приятелем і супутником. Навіжений Король поставив його Правицею під час Повстання Роберта, але при Камінному Септі в Битві Дзвонів його побили, а Роберт утік. Король Аерис розлютився і випхав Конінгтона у вигнання. Де той і помер.

— Або не помер. — Князь Доран їй усе це розповів. Але мало бути щось іще. — Це все речі, які він зробив. Я про них знаю. Але якою він був людиною? Чесною і шляхетною, злостивою і жадібною, надто погордливою?

— Погордливим він був, це напевне. Навіть пихатим. Раегарові — добрим другом, але решті підпускав шпигачок. Роберт був його зверхником, але казали, ніби Конінгтон пирхав невдоволено, що доводиться служити такому володареві. Бо вже тоді Роберта знали за поціновувача вина і шльондр.

— Тож князь Джон у шльондрах не кохався?

— Хтозна. Не скажу. Деякі чоловіки не зізнаються, чи вчащають до шльондр.

— Він мав дружину? Коханку?

Пан Даемон знизав плечима.

— Про жодну не чув.

Це теж бентежило. Пан Арис Дубосерд заради неї порушив обітниці, але не схоже було, щоб Джона Конінгтона легко було звабити у той самий спосіб. «Чи здолаю я таку людину самими лише словами?»

Князівна замовкла у роздумах, що на неї чекає наприкінці подорожі. Тієї ночі, коли поставили табір, вона вповзла до намету, який поділяла з Джейною Панібрат і Елією Піщанець, і витягла з рукава клапоть пергамену, щоб перечитати ще раз.

Великому князеві Дорану дому Мартел.

Молюся, щоб ви мене пригадали. Я добре знав вашу сестру і був вірним слугою вашому шваґру. Туга моя за ними не поступається вашій. Я не помер — так само, як і син вашої сестри. Задля порятунку принцового життя ми його сховали, але час хованок скінчився. Дракон повернувся на Вестерос оголосити про своє одвічне право і вчинити помсту як за свого батька, так і за велику князівну Елію, свою матір.

В її ім’я звертаюся до Дорну. Не залиште нас на самоті.

Джон Конінгтон,
князь на Грифоновому Сідалі, Правиця правдивого короля

Аріана тричі перечитала листа, згорнула його і запхнула назад до рукава. «Дракон повернувся на Вестерос, але не той, на якого чекає батько». Жодним словом не було згадано Даянерис Буреродну… або князя Квентина, її брата, якого послали по драконову королеву. Князівна пригадала, як батько пхнув їй до руки оніксову фігурку для циваси і розповів про свій задум тихим хрипким голосом. То мала бути довга і небезпечна подорож, а чим скінчиться — не передбачив би ніхто в світі, такі були батькові слова. «Він поїхав привезти нам те, чого жадало наше серце. Помсту. Праведну відплату. Вогонь та кров.»

Вогонь та кров пропонував і Джон Конінгтон (якщо це був він). Але чи справді?

— Він прибув з сердюками замість драконів, — розповів їй князь Доран того вечора, коли прилетів крук. — «Золота Дружина» є найкращим і найбільшим з охочих полків, але і десять тисяч найманців не мають жодної надії скорити Семицарство. Син Елії… я б плакав з радощів, якби нащадок моєї сестри вижив, але які ми маємо докази, що це справді Аегон?

Голос йому зламався, коли він це казав.

— Де дракони? — запитав князь далі. — Де Даянерис?

Але Аріана знала, що насправді батько питає: «Де мій син?».

На Кістяному Шляху та у Великокняжому Проході нагромадилися два дорнійських війська. Там вони й сиділи, гострили списи, налощували обладунки, пили, сварилися, щодня меншаючи в числі… і чекали, чекали, чекали, коли великий князь дорнійський нарешті нацькує їх на ворогів дому Мартел. «Чекають на драконів. На вогонь та кров. На мене». Одне слово від Аріани, і ті два війська витягнуться в похід… але лише якщо слово буде «дракон». Якщо натомість вона пришле слово «війна», князь Крицак і князь Раріг разом з полками лишаться на місці. Великий князь дорнійський знався на витончених жартах — у нього «війна» означала «чекати».

Пізнього ранку третього дня попереду замаяв Примар-Горб; його білі крейдяні стіни засяяли на тлі темної блакиті Дорнійського моря. На кутастих баштах замку віяли за вітром прапори дому Толан — зелений дракон, що кусає власний хвіст, на золотому полі. Сонце і спис дому Мартел майоріли над великим кам’янцем посеред замку, зухвало виблискуючи золотом, черленню і жовтогарячим вогнем.

До пані Толан заздалегідь вилетіли круки, попереджаючи про їхнє прибуття, тож замкові ворота стояли відчинені, а назустріч їм до підніжжя пагорба виїхала старша донька Німели разом з управителем. Висока і сувора, з полум’яним вихором червоного волосся на плечах, Валена Толан привітала Аріану вигуком:

— Ось нарешті й ви! Невже ваші коні повзають, як слимаки?

— Ці слимаки будуть коло брами швидше за тебе!

— Ну це ми ще побачимо.

Валена розвернула свого великого гнідого і вдарила п’ятами; так розпочалася гонитва запиленими вуличками села при підніжжі пагорба. Селяни та їхні курки прожогом забиралися з-під копит. Аріана була позаду на три кінських тулуби, коли нарешті змусила свою кобилу до чвалу, але на середині схилу скоротила до одного. Коли грім копит почувся біля брамної вежі, вершниці вже зрівнялися… але за кілька сажнів од брами з хмари пилу позаду них вилетіла Елія Піщанець і на своїй чорній кобилі присоромила обох.

— Та ти що, дитино, наполовину коняка? — зареготала Валена вже у дворищі. — Гей, князівно, чи не привезла ти нам стайнярку замість панни?

— Я Елія, і я панна! — оголосила дівчина. — Панна Списоноша!

Хай хто повісив на неї це прізвисько, мав би відповісти перед її батьком. Та найпевніше, то і був її батько, князь Оберин — а Червоний Гаспид завжди відповідав лише перед собою.

— Дівчина-герцівниця, — мовила Валена. — Авжеж, чула про тебе. Ну, позаяк ти першою опинилася у дворищі, то виграла честь напоїти і прив’язати коней.

— А по тому знайди лазню, — додала велика князівна Аріана. Елія була вкрита крейдою та пилом від голови до п’ят.

Того вечора Аріана та її лицарі вечеряли з пані Німелою та її доньками у великій трапезній палаті замку.

Теора, молодша дівчина, мала таке ж руде волосся, як і сестра, та в усьому іншому не могла бути менше на неї схожа. Опецькувата, повнотіла, така сором’язлива, що хтось завважив би її за німу, вона показала більше уваги гострій яловичині та качкам з медом, ніж молодим і вродливим лицарям при столі; скидалося, що вона беззаперечно віддала всю честь говорити від імені дому Толан матері й старшій сестрі.

— Ми тут чули ті самі плітки, що й ви у Сонцесписі, — говорила їм пані Німела, поки чашник наливав вино. — Сердюки висадилися на Пізьмі, замки взято в облогу або приступом, врожай спалено чи захоплено. Хто такі ті люди, звідки прибули — ніхто не знає напевне.

— Пірати і пригодники, таке ми почули спершу, — додала Валена. — Потім припустили, що то «Золота Дружина». Тепер вже кажуть, що це Джон Конінгтон, Правиця Навіженого Короля, повернувся з могили і забирає те, що має бути його за правом народження. Хай хто він є, Грифонове Сідало йому скорилося. Мокродім, Вороняче Гніздо, Імлисте, навіть Зелен-Камінь на своєму острові — усі захоплено силоміць.

Думки Аріани негайно полинули до її любої Плямистої Сильви.

— Кому треба той Зелен-Камінь? Чи була там битва?

— Наче не було, але чутки дуже непевні.

— Тарф теж захоплено, кажуть деякі рибалки, — мовила Валена. — Ці сердюки зараз тримають майже весь півострів Пізьма і половину Порогів. Ми чули про слонів у Мокрохащах.

— Про слонів? — Аріана не знала, що і думати. — Певні? Не про драконів?

— Слонів, — ствердно відповіла пані Німела.

— Ще й кракени коло Зламаної Руки. Тягнуть донизу скалічені галери, — продовжила Валена. — Кров притягує їх на поверхню, каже наш маестер. У воді багато трупів. Кілька вимило на наші береги. Але це ще не все, ой, не все. На Катовій Западині всівся новий піратський король. Володар Бурунів, ось як він себе величає. Цей має справжні бойові кораблі — о трьох чардаках, велетенські чудовиська. Ви добре зробили, що не прибули морем. Відколи Рожвинові кораблі проминули Пороги, ті води кишать чужинськими вітрилами — аж на північ до Тарфійської протоки та затоки Човнозгуби. Мирійці, волантинці, лисенійці, навіть наскочники з Залізних островів. Дехто ввійшов у Дорнійське море, щоб висадитися на південному березі Пізьми. А ми вам знайшли добрячий швидкий корабель, як наказав ваш батечко… і все ж будьте обережні.

«Отже, правда». Аріана хотіла спитати про брата, але ж батько закликав зважувати кожне слово. Якщо ці кораблі не привезли Квентина додому з його драконовою королевою, то краще про нього і не згадувати. Лише її батько і кілька найдовіреніших людей знали про доручення її брата у Невільницькій затоці. Пані Толан з доньками серед таких не рахувалися. Якби це був Квентин, авжеж він привіз би Даянерис у Дорн. Навіщо йому висаджуватися на Пізьмі, серед штормового панства, у гущавину небезпеки?

— Чи загрожує щось Дорнові? — спитала пані Німела. — Зізнаюся: щораз як очі мої бачать чуже вітрило, серце падає у п’яти. А раптом кораблі повернуть на південь? Майже уся потуга Толанів — на Кістяному Шляху з князем Крицаком. Хто захистить Примар-Горб, якщо на наші береги напосядуться чужинці? Чи не прикликати мені додому наше вояцтво?

— Ваше вояцтво потрібне там, де воно зараз, мосьпані, — запевнив її Даемон Піщанець.

Аріана поспіхом кивнула на знак згоди. Інша порада призвела б до того, що військо князя Крицака розповзлося б, наче стара ковдра — кожен пан кинувся б додому захищати власне дідицтво від ворога, який мав чи не мав би з’явитися.

— Щойно ми дізнаємося напевне, друзі то чи вороги, мій батько знатиме, що робити, — додала князівна.

Саме тоді пишнотіла Теора здійняла очі з-над вершкових тістечок на своїй тарелі.

— Це дракони.

— Дракони? — перепитала її мати. — Теоро, не дурій.

— Я не дурію. Вони наближаються.

— Звідки тобі таке знати? — спитала її сестра з присмаком презирства у голосі. — З твоїх дурненьких снів?

Теора злегка кивнула, тремтячи підборіддям.

— Вони танцювали. Уві сні. А де дракони танцюють, там гинуть люди.

— Врятуй нас, Седмице! — роздратовано зойкнула пані Німела. — Якби не їла стільки тістечок, то й не бачила б таких снів. Жирна їжа не для дівчат твого віку, коли стихії та рідини в тілі ще не врівноважені. Маестер Томан каже…

— Ненавиджу маестра Томана! — гукнула Теора і ринула геть з-за столу, лишивши мати вибачатися за неї.

— Благаю, мосьпані, майте до неї ласку, — мовила Аріана. — Пам’ятаю себе в тому ж віці. Батько з розпачу не відав, що зі мною робити.

— Можу се засвідчити, — додав пан Даемон, зробивши ковток вина, і продовжив: — Дім Толан має дракона на корогві.

— Дракона, що їсть свій хвіст, таки-так, — ствердила Валена. — Від днів Аегонового Завоювання. Тут він нічого не завоював. Деінде він спалив ворогів — і він, і його сестри. А тут ми розчинилися перед його наступом, лишивши йому камінь та пісок — хай палить. Дракони літали колами і клацали зубами на свої хвости, бо не було чого іншого їсти, аж доки у вузли не зав’язалися.

— Наші пращури не лишилися осторонь, — гордовито мовила пані Німела. — Тут скоєні були великі звитяги, загинули хоробрі воїни. Все це записано маестрами, слугами нашого дому. Ми маємо про це книги, якщо панна князівна бажають дізнатися більше.

— Іншим разом, можливо, — ввічливо відмовилася Аріана.

Поки Примар-Горб тієї ночі спав, князівна вдягла кирейку з каптуром від холодку і пішла прогулятися замковими мурами, щоб прояснити думки. Даемон Піщанець знайшов її на бойовому ході з поглядом далеко у море, де на воді танцював місяць.

— Князівно, — мовив він, — вам треба бути в ліжку.

— Те саме скажу і вам.

Аріана перевела погляд на його обличчя. «Хороше обличчя, — вирішила вона. — Хлопчина, якого я знала, став вродливим чоловіком». Очі лицар мав блакитні, мов небо в пустелі, волосся — світло-брунатне, мов щойно подолані ними піски. Коротко підстрижена борода облямовувала міцну щелепу, але не зовсім ховала ямочки, коли він усміхався. «Я завжди любила його посмішку».

Байстрюк Божеласки був до того ж одним з найкращих мечників Дорну — а чого ще чекати від колишнього зброєносця князя Оберина, висвяченого на лицаря самим Червоним Гаспидом. Дехто казав, що він був і коханцем його дядька теж, хоча рідко — йому в обличчя. А от її коханцем він був напевно — у чотирнадцять років вона віддала йому дівочу цноту. Даемон був не набагато старшим, тож їхні парування були такими ж незграбними, як і пристрасними. «І все ж було мило та добре».

Аріана подарувала лицарю найзвабливішу посмішку.

— Чому б нам тоді не поділити одне ліжко?

Обличчя пана Даемона перетворилося на камінь.

— Хіба ви забули, князівно? Я ж уроджений байстрюк. — Він узяв її руку в свої. — Якщо я негідний цієї руки, то як можу бути гідний того, що в вас між ногами?

Вона відсмикнула руку.

— За таке тобі треба дати ляпаса.

— Моє обличчя у вашій ласці. Робіть, що забажаєте.

— Чого бажаю я — вочевидь, не бажаєш ти. Гаразд, тоді побалакаймо. Чи це справді може бути принц Аегон?

— Грегор Клеган видер Аегона з рук Елії та розтрощив йому голову об стіну, — відповів пан Даемон. — Якщо принц князя Конінгтона матиме розбитий череп, я ще повірю, що то Аегон Таргарієн, повернутий з могили. Інакше — ні. Це якийсь самозванець, не більше. Сердюцька хитрість, щоб здобути союзників.

«Мій батько боїться того самого».

— Але ж якщо ні… якщо це справді Конінгтон, якщо хлопець — син Раегара…

— Ти сподіваєшся, що це він, чи що це не він?

— Я… гадаю, мій батько зрадів би, якби син Елії був живий. Він любив свою сестру.

— Я питав тебе, а не твого батька.

«Авжеж».

— Мені було сім років, коли загинула Елія. Казали, я колись тримала її доньку Раеніс, але такою малою, що й не пригадаю. Аегона я зовсім не знатиму, хай правдивого, хай облудного.

Князівна спинилася, помовчала.

— Ми шукали Раегарову сестру, не його сина.

Її батько довірився панові Даемону, коли обирав присяжним захисником своєї доньки; принаймні з ним вона могла говорити вільно.

— Краще б до нас повернувся Квентин.

— Принаймні, ви так кажете, князівно, — відповів Даемон Піщанець. — На добраніч.

Він вклонився і залишив її стояти на самоті.

«Що це він мав на увазі? — думала Аріана, дивлячись йому вслід. — Яка б я була сестра, коли б не бажала повернення брата?». Вона й справді відчувала гіркоту до Квентина усі ці роки, коли гадала, що батько хоче зробити його спадкоємцем замість неї… але ж то виявилося непорозуміння. Вона була спадкоємицею Дорну і мала про це батькове слово. А Квентин мав отримати свою драконову королеву — Даянерис.

У Сонцесписі висіло мальоване зображення принцеси Даянерис, що колись прибула у Дорн заміж за одного з Аріаниних пращурів. Замолоду Аріана витріщалася на нього годинами — тоді вона була пухкенька пласкогруда дівчинка на порозі дівоцтва, яка щовечора молилася богам, щоб ті подарували їй красу. «Років сто тому Даяенерис Таргарієн прибула у Дорн укласти мир. Тепер інша їде розпочати війну, а мій брат має сісти коло неї чоловіком, королем-дружиною. Король Квентин. Чого ці слова чуються так по-дурному?»

Майже так само, як думка про Квентина верхи на драконі. Її братик був чесний хлопчина, добре вихований, покірний обов’язку, але нудний — страх. «І на обличчя непоказний, аж страх». Боги подарували Аріані ту красу, про яку вона молилася. Але Квентин, напевне, молився про щось інше. Голову він мав завелику, трохи кутасту, волосся кольору висхлої грязюки. Плечима злегка сутулився, у стані був трохи заширокий… «Надто схожий на батька».

— Я люблю свого брата, — мовила Аріана, хоча почув її лише місяць.

Та правду кажучи, вона ж його ледве знала. Квентина виховував князь Андерс дому Крицак, Крулекров, син князя Крицака і онук князя Едгара. Замолоду її дядько Оберин бився у двобої з Едгаром, завдав йому рани, яка загнилася і вбила князя. Згодом люди почали звати Оберина «Червоним Гаспидом» і подейкувати про отруту на клинку. Крицаки були стародавнім домом, чесним та могутнім. Перед з’явою ройнарів вони королювали над половиною Дорну; поряд з їхніми маєтностями земель дому Мартел не було й помітно. По смерті князя Едгара неодмінно б розпочалися криваві чвари та бунт, якби батько не почав діяти негайно. Червоний Гаспид поїхав до Старограду, звідти через вузьке море до Лису, хоча ніхто не насмілювався вимовити слово «вигнання». А на знак довіри Квентина в належному віці віддали князеві Андерсу на виховання. Це зцілило тріщину між Сонцесписом і Крицаками, але створило нові між Квентином і Піщаними Змійками… а Аріана завжди була ближча до сестер у перших, ніж до рідного, але далекого брата.

— І все ж ми однієї крові, — прошепотіла вона. — Звісно, я хочу побачити брата вдома. Звісно, що хочу.

Вітер з моря пустив їй сироти руками та плечами. Аріана загорнулася в кирею і пішла до опочивальні.

Корабель їхній звався «Сапсан»; вирушили вони з вранішнім відпливом. Боги були ласкаві, море — спокійне. Навіть при сприятливому вітрі перетин моря забрав день і ніч. Джейну Панібрат здолала морська хвороба; майже всю подорож її нудило, з чого Елія Піщанець страшенно веселилася.

— Хтось мав би наляскати цій дитині нижче спини, — почулися слова Джоса Ковпака… і Елія була серед тих, хто їх почув.

— Я майже доросла жінка, добрий лицарю! — пихато відказала вона. — Втім, вам я дозволю себе ляснути… якщо спершу зіб’єте мене з коня на герці.

— Ми на кораблі, і коней тут нема, — зауважив Джос.

— І юні панни не б’ються на кінних герцях, — додав пан Гарібальд Скойко, значно поважніший та вихованіший юнак, ніж його супутник.

— Я б’юся! Бо я — Панна Списоноша!

Аріані урвався терпець.

— Списоноша — можливо, але що панна — оце вже ні. Ходи униз і сиди там, доки не дістанемося землі.

Решта подорожі минула без подій. У сутінках вони бачили вдалині галеру, весла її здіймалися і падали проти вечірніх зірок, але вона віддалялася, а невдовзі й зовсім зникла. Аріана зіграла у цивасу з паном Даемоном, ще раз — із Гарібальдом Скойком, і якось примудрилася програти обом. Пан Гарібальд мав чемність промовити, що вона чесно билася, але Даемон узяв її на глузи:

— На дошці стоять не самі лише дракони, князівно. Спробуйте інколи рухати інших воїнів.

— А мені до смаку дракон!

Вона б воліла збити ту посмішку з його обличчя ляпасом. Або злизати поцілунком. Лицар був водночас і вродливий, і лукавий. «Навіщо батько зробив саме його моїм панцирним слугою? З усіх лицарів Дорну! Він же знає наше минуле».

— Це просто гра, та й годі. Краще розкажіть мені про принца Візериса.

— Короля-Жебрака? — пан Даемон щиро здивувався.

— Всі кажуть, що принц Раегар був дуже вродливий. А чи Візерис теж?

— Гадаю, так. Він був Таргарієн. Хоча я його на власні очі не бачив.

Таємна угода, якої великий князь Доран дотримувався усі ці роки, зобов’язувала Аріану одружитися з принцом Візерисом, а не Квентина — з Даянерис. Але цей задум загинув у Дотракійському морі разом із принцом. «Коронованим казаном розтопленого золота».

— Його вбив дотракійський хал, — мовила Аріана. — Чоловік драконової королеви.

— Чув я таке. То й що?

— Але ж… навіщо Даянерис таке дозволила? Візерис був її братом. Останнім пагоном її крові.

— Дотракійці — дике плем’я. Хтозна, чого вони когось убивають. Може, Візерис підтер дупу не тією рукою.

«Можливо, і так, — подумала Аріана, — а можливо, Даянерис дотямила, що коли її брата коронують і одружать зі мною, їй залишиться решту життя скніти у наметі й смердіти кіньми».

— Вона — донька Навіженого Короля, — мовила князівна. — Як нам знати, що…

— Ніяк, — мовив пан Даемон. — Лишається тільки сподіватися.

ТИРІОН І

(ПОВНОГО ТЕКСТУ РОЗДІЛУ немає. В наявності є лише коротке резюме, зроблене фанатами)

Розділ починається з того, як Тиріон і Бурий Бен Бросквин грають у цивасу і слухають, як юнкайські метавки-журавлі жбурляють трупи на стіни.

Вони жваво розмовляють, Тиріон обговорює, як можна упізнати «журавля» по звуку, з яким він кидає свою справу. Тиріон перебуває у значно кращому настрої, повернувшись до своєї звичної нестерпної дотепності.

Сутність розділу полягає в тому, як Тиріон (потроху виграючи в цивасу) просуває Бурому Бену думку про повернення на службу до Дані та звільнення Дааріо разом з іншими заручниками. Бурий Бен занепокоєний страшенним марнуванням коштів у руках юнкайських вельмож і не відкидає Тиріонову думку заздалегідь.

Хтось бачить на обрії вітрила і гадає, що це прибули волантинці, але Джораг Мормонт бачить на вітрилах кракенів і каже, що там майорять також і прапори з драконами.

БАРІСТАН I

КРІЗЬ МОРОК НОЧІ над вулицями міста летіли й дощем падали мерці. Підгнилі трупи розвалювалися на шматки ще у повітрі, а коли падали на цеглу бруківки, то вибухали хробаками, уламками кісток, або й чим гіршим. Інші вдаряли по стінах башт і пірамід, відбивалися і падали, лишаючи по собі патьоки крові та бруду.

Попри велетенські розміри, юнкайські метавки-журавлі не могли закинути свою похмуру справу в глибину міста. Більшість мертв’яків падала просто за мурами або ж затримувалася стрільницями, стінними зубцями, захисними баштами. Оскільки шестеро сестер стояли навколо Меєрину грубим півмісяцем, удари завдавалися по кожній частині міста, окрім хіба що прирічних слобід на півночі — бо жодна метавка не здатна була перекинути через Скахазадхан.

«Вбога крихта божої милості», — думав Барістан Селмі, в’їжджаючи на базарну площу за великою західною брамою Меєрину. Коли Даянерис брала місто, вони вломилися саме через цю браму — велетенським стіноламом на прізвисько «Гострий прутень», зробленим зі щогли корабля. Великі Хазяї та їхні бойові хлопи зустріли нападників на цій площі, і бій вирував на вулицях ще кілька годин. Коли місто нарешті впало, площу захаращували кількасот мертвих і тяжко поранених.

І ось тепер вона знову стала місцем погибелі… хоча цього разу смерть в’їхала на площу не бойовим конем, а блідою кобилою. Серед дня цегляні вулиці Меєрину мінилися півсотнею відтінків, але вночі перетворювалися на плетиво чорних, сірих і білих латок. Світло смолоскипа мерехтіло в калюжах, залишених нещодавніми дощами, малювало вогняні риски на шоломах, поножах і панцирах вояків.

Пан Барістан Селмі повільно проминув їх. Старий лицар мав на собі обладунок, подарований його королевою — білі бляхи полив’яної криці з золотим карбом. Корзно, що спадало з плечей, було біліше за зимові сніги — і так само щит, повішений при сідлі. А сідло те лежало на власній тварині королеви — срібній кобилі, подарованій халом Дрого у день весілля. То було нахабне марнославство, і він сам це розумів, але якщо Даянерис не могла бути з ними у годину небезпеки, то хоч вигляд срібної у розпалі битви мав підтримати мужність її воїнів, нагадати, за кого і за що вони б’ються — так сподівався пан Барістан. До того ж срібна кілька років перебула у товаристві драконів королеви, звикла до їхнього вигляду та запаху. Цього не можна було сказати про коней їхніх ворогів.

З ним їхали троє його хлопчаків. Тумко Льо віз корогву — триголового дракона дому Таргарієн, червоного на чорному. Ларрак Батіг віз білий змієхвостий прапор Королегвардії — сім срібних мечів навколо золотої корони. Рудому Агнцеві Селмі довірив великий, схоплений срібними смугами бойовий ріг — сурмити накази через усе поле битви. Інші хлопчики лишилися у Великій Піраміді. «Битимуться іншим разом, а чи й ні. Не кожен зброєносець має стати лицарем». Стояла година вовка — найдовша, найтемніша година ночі. Для багатьох вояків, зібраних на базарній площі, це буде остання ніч у житті.

Попід височезною цегляною будівлею, де розташувався стародавній меєринський Невільницький Точок, вишикувалися десятьма довгими шерегами п’ять тисяч Неблазних. Вони стояли нерухомо, наче вирізьблені з каменю, кожен із трьома списами, тесаком і щитом. Світло від смолоскипів зблискувало на гостряках спижевих шоломів і омивало обличчя з гладенькими щоками. Коли на них летів новий труп, євнухи відступали рівно на стільки кроків, скільки необхідно було, потім знову стуляли шереги. Всі були піші, на ногах, навіть старшина, а найперше Сірий Хробак, якого позначали три шпичаки на шоломі.

«Буревісники» зібралися попід критими купецькими рядами на південній стороні площі, де високі вигнуті дахи давали захист від мерців. Джокінові лучники якраз ладнали тятиви до луків, коли їх проминув пан Барістан. Удовець сидів на кощавій сірій коняці, скрививши обличчя, зі щитом на плечі та шпичастою бойовою сокирою в руці. На одній скроні його залізного шоломця квітнув кущ чорного пір’я. Позаду нього юний хлопець зсудомлено вчепився у полкову корогву — тузінь розкошланих чорних бунчуків на високому держалні, а на верхівці — різьблений птах-буревісник.

Прибули до битви і коневладці. Агго та Рахаро забрали майже весь невеличкий королевин халазар за Скахазадхан на її пошуки, але старий скалічений «джака ран» Роммо нашкріб два десятки вершників з тих, хто лишився. Деякі були старі, як він, позначені давньою раною або каліцтвом. Інші — безбороді хлопчаки, майже діти, що шукали свого першого дзвіночка і права виплести косу. Вони мулялися коло побитої вітрами спижевої подоби Кайданника, воліючи вже виїхати на волю. Коли згори летів новий труп, вони танцювали кіньми убік, ухиляючись.

Неподалік, біля похмурої пам’ятки влади Великих Хазяїв під назвою Шпиль Черепів, зібралося кількасот ямних бійців. Селмі побачив серед них Плямистого Кота. Поруч стояв Безстрашний Іфоке, деінде — Сенерра Зміюка, Камаррон Рахівник, Смугастий Різник, Тогош, Марріго, Орлос Мужоложець. Навіть Гогор Велетень стояв там, вивищуючись над іншими, як чоловік над дітьми. «Схоже, воля щось таки для них важить». Ямні бійці плекали більше прихильності до Гіздахра, ніж до Даянерис, але Селмі однак був радий мати їх на своєму боці. «Деякі навіть вдягли обладунки», — зауважив він. Мабуть, поразка Храза від його руки чогось їх усе-таки навчила.

На бойових ходах брамної башти юрмилися вояки у строкатих киреях з клаптів і мідних личинах — Голомозий поставив своїх Мідних Звірів на міські мури, щоб звільнити Неблазних для удару в полі. Якщо битву буде програно, доручення утримати Меєрин проти юнкайців ляже на плечі Скахаза і його воїв… доки не повернеться цариця-королева Даянерис.

«Якщо це колись станеться».

На різних кінцях міста, коло інших брам збиралися інші потуги. Тал Торак і його «Непохитні Щити» стояли біля східної брами, іноді кликаної Гірською або Хизайською, бо ж мандрівники до Лазарії через Хизайський прохід завжди залишали місто через неї. Марселен і «Материні Вої» купчилися біля південної — Жовтої — брами. «Вільним Братам» з Симоном Смугастою Спиною випала північна брама, що виходила до річки. Їхній вихід був найлегший, бо ж ворогів попереду не було, лише кілька кораблів. На півночі юнкайці поставили два гіскарські легіони, але вони таборували за Скахазадханом, відділені від мурів Меєрину всім широм річки.

Головний юнкайський табір лежав західніше — між мурами Меєрину та теплими зеленими водами Невільницької затоки. Там здіймалися дві з метавок-журавлів: одна коло річки, інша — навпроти головної брами Меєрину, під захистом двох десятків юнкайських Мудрих Хазяїв, які пригнали своїх рабів-вояків. Між двома велетенськими обложними пристроями розташувалися укріплені обози двох гіскарських легіонів. «Бойові Коти» поставили табір між містом та морем. Ворог мав також толоських пращників, і десь там у пітьмі ночі сиділи три сотні елірійських арбалетників.

«Забагато ворогів, — похмуро міркував пан Барістан. — Чисельна перевага не на нашому боці, тут годі сумніватися». Проти майбутнього нападу на ворожий табір волали усі відчуття і звички старого лицаря. Мури Меєрину були товсті й могутні. За ними захисники мали перевагу. Але йому не лишалося вибору, крім як повести вояків просто у зуби юнкайським обложникам, проти незрівнянно численнішого ворога.

Білий Бик назвав би цей задум дурощами. Він би застеріг Барістана і від довіри сердюкам. «Ось до чого дожилися, моя королево, — подумки мовив пан Барістан. — Доля наша висить на непевній нитці сердюцької жадоби. Ваше місто, ваш люд, наші життя… усе тримає в своїх скривавлених руках Строкатий Князь».

Навіть якби їхня найбільша надія виявилася марною, Селмі знав, що іншого вибору не має. За звичайних умов він би втримав Меєрин проти юнкайців упродовж кількох років — але не міг протриматися навіть місяцеворот, коли вулицями ганяла бліда кобила.

На базарну площу впала тиша, коли старий лицар і його хорунжі рушили у бік брамної башти. Селмі чув мурмотіння незліченних голосів, чмихання і пирхання коней, човгання їхніх копит по крихкій цеглі, тихе брязкання мечів та щитів. Усе це здавалося далеким і придушеним. Але і повної тиші теж не було — здавалося, наче якась велика істота стиха набирає повітря у груди, перш ніж потужно заверещати. Потріскували і димили смолоскипи, розганяючи темряву мінливим жовтим світлом.

Тисячі перетворилися на одне, дивлячись, як старий лицар розвертає кобилу в тіні великих, зміцнених залізними смугами воріт. Барістан Селмі відчував на собі всі очі. Полковники та старшина виступили привітати його. Джокін і Вдовець від «Буревісників», шурхотячи кольчугами під вицвілими киреями; Сірий Хробак, Вірний Спис і Псяча Смерть від Неблазних, у шпичастих спижевих шоломах і стебнованих каптанах; Роммо від дотракійців; Камаррон, Гогор і Плямистий Кіт від ямних бійців.

— Ви знаєте наш задум для сього бою, — мовив білий лицар, коли полковники зібралися навколо. — Ми вдаримо спершу кінними, щойно відчиниться брама. Рушайте швидко і рішуче, просто на вояків-невільників. Коли легіони вишикуються, обійдіть їх. Вдарте ззаду або з боків, але не лізьте на списи. Пам’ятайте головну ціль.

— Журавель, — мовив Удовець. — Той, що юнкайці звуть «Відьмою». Захопити, перекинути або спалити.

Джокін кивнув.

— Прикрасити пір’ям стільки їхніх вельмож, скільки зуміємо. І намети попалити — оті великі шатра.

— Вбити багато людей, — мовив Роммо. — У неволю не брати.

Пан Барістан обернувся у сідлі.

— Коте, Гогоре, Камарроне — ваші люди підуть услід пішки. Вас знають за бійців, що наганяють жах. Тож наганяйте. Верещіть, волайте. Коли ви досягнете юнкайських шерег, наші вершники мають вже їх зламати. Вдирайтеся до пролому і чиніть різанину, скільки душа просить. При змозі жалійте рабів, а хазяїв, вельмож і старшину бийте без жалю. Якщо почнуть оточувати — відступайте.

Гогор гупнув кулаком у груди.

— Гогор не відступати. Ніколи.

«Тоді Гогор помирати, — подумав старий лицар, — і то скоро». Але для суперечки не був доречним ані час, ані місце. Він пустив велетневі слова повз вуха і мовив:

— Ця навала має відволікти юнкайців на досить часу, щоб Сірий Хробак вивів Неблазних крізь браму і вишикував.

Саме тоді його задум або візьме гору, або впаде у пил, розумів пан Барістан. Якщо юнкайські воєводи матимуть хоч трохи глузду, то прожогом кинуть кінноту на євнухів, перш ніж ті стануть бойовим табором — бо тоді Неблазні найбільш вразливі. Його ж кіннота муситиме відвернути цей удар, щоб Неблазні встигли зімкнути щити і поставити стіну списів.

— Коли залунає мій ріг, Сірий Хробак почне наступ шерегою і підіпре невільникарів з їхніми загонами. Можливо, їм назустріч вирушить гіскарський легіон — або два, — щоб стати спис проти списа і щит проти щита. Цю битву ми напевне виграємо.

— Сей-один чує, — відповів Сірий Хробак. — Буде так, як ви кажете.

— Слухайте мій ріг, — мовив до всіх пан Барістан. — Якщо почуєте відступ — негайно відступайте. Позаду нас стоять наші мури, обставлені Мідними Звірми. Вороги не наважаться надто наблизитися і опинитися у досяжності арбалетів. Якщо ж почуєте, як ріг сурмить наступ, негайно наступайте. Рухайтеся до мого або королевиного прапора.

Він вказав на прапори у руках Тумко Льо і Ларрака.

Кінь Вдовця сіпнувся, зробив крок убік.

— А якщо ваш ріг замовкне, пане лицарю? Якщо вас із вашими зеленими хлопчаками усіх порубають?

То було справедливе питання. Пан Барістан мав намір першим пробитися крізь юнкайські шереги. Там він міг першим і загинути — таке траплялося часто.

— Якщо я загину, провід над військом переходить вам. Потім — Джокіну. Далі Сірому Хробакові.

«Якщо уб’ють нас усіх — битву програно», — міг би додати він, але ж вони й самі це знали, проте ніхто не хотів би почути вголос. «Не говори про поразку перед битвою, — одного разу сказав йому Регіментар Вишестраж, коли світ був іще юним, — бо раптом боги почують».

— А якщо ми натрапимо на полковника? — запитав Удовець.

«Дааріо Нахаріса».

— Дайте йому меча і йдіть за ним.

Барістан Селмі не плекав ані любові, ані довіри до королевиного коханця, проте не сумнівався ані в його мужності, ані в бойовій майстерності. «А як шляхетно загине у битві — то й на краще».

— Якщо питань більше нема, ідіть до своїх вояків і прокажіть молитву тому богові, у якого вірите. Невдовзі вже й світанок.

— Червоний світанок, — відповів Джокін з «Буревісників».

«Драконовий світанок», — подумав пан Барістан. Він свої молитви проказав раніше — поки зброєносці вдягали на нього обладунок. Боги його жили далеко за морем — на Вестеросі, — проте коли вірити септонам, Седмиця вміла наглянути за своїми дітьми, хай де б вони мандрували. Пан Барістан помолився Стариці, молячи її подарувати йому крихту мудрості, якою б він привів своє військо до перемоги. Старому приятелеві Воїну він молився про силу. Матері — про її милосердя, якщо йому доведеться загинути. Батька прохав наглянути за своїми хлопчаками — ледве навченими зброєносцями, що стали йому майже тими синами, яких він раніше не знав. Нарешті лицар схилив голову перед Мороком.

— Зрештою ти приходиш по всіх людей, — мовчки молився пан Барістан, — та коли буде твоя ласка, зглянься сьогодні на нас і забери дух у наших ворогів.

За мурами міста почулося віддалене тумкання журавля. Мерці та шматки тіл вилетіли з нічної пітьми. Один упав серед ямних бійців, закидавши їх шматками кісток, плоті та мозку. Інший відбився від вивітреної голови Кайданника, скотився його рукою і розплющився мокрою плямою коло ніг. Напухла нога ляпнула у калюжу ледве за сажінь від місця, де сидів Селмі верхи на королевиній кобилі.

— Бліда кобила, — буркнув Тумко Льо.

Голос він мав глухий, темні очі сяяли на чорному обличчі. Далі він проказав щось таке мовою Василіскових островів, що могло здатися молитвою.

«Боїться блідої кобили більше, ніж ворогів», — усвідомив пан Барістан. Інші хлопці теж були налякані. Вони мали хоробрість, але жоден ще не скривавився у справжньому бою.

Лицар розвернув кобилу.

— Вояки, до мене! Зібратися!

Коли коні присунулися ближче, пан Барістан мовив:

— Я знаю ваші почуття. Я відчував те саме з сотню разів. Подих прискорюється, хоча не мав би. У череві зав’язується вузол страху, наче холодний чорний хробак. З’являється бажання спорожнити міхур, а чи й кишки. У роті пересихає, наче у пісках Дорну. Що як ви зганьбите себе, питаєте ви? Що як забудете все, чого навчені? Ви прагнете стати великими звитяжцями, але глибоко у собі боїтеся, щоб не стати боягузами.

— На порозі битви кожен юнак почувається так само. Та й дорослий чоловік теж. Оті «Буревісники», що стоять отам, скажуть те саме. І дотракійці теж. У страху немає сорому, якщо не дозволити йому опанувати себе. Ми всі у свій час скуштували жаху.

— А я не боюся! — підніс голос Рудий Агнець мало не до вереску. — Як помру, то постану перед Великим Пастирем Лазарії, зламаю його ковіньку об коліно і спитаю: «Навіщо ти зробив людей ангцями, коли світ повен вовків?». А тоді плюну йому в очі.

Пан Барістан посміхнувся.

— Добре сказав… та дивися, не шукай у полі смерті, бо напевне знайдеш. Морок прийде по нас усіх, але бігти до його обіймів нема потреби.

— Хай що станеться на цьому полі, пам’ятайте: це вже ставалося колись, і з кращими за вас. Я вже старий роками, ще й старий лицар, і битв бачив більше, ніж деякі з вас — років. Ніщо на світі не є жахливішим, ніщо — славетнішим, ніщо — божевільнішим. Раптом ви виблюєте — то будете не першим. Кинете меча, щита, списа — інші вже таке робили. Підхопіть і бийтеся далі. Можливо, напудите у штани. Я у першій битві напудив. Та всім буде байдуже. Поле битви смердить лайном. Ви кликатимете матір, молитиметеся богам, яких нібито вже й забули, верещатимете непристойні лайки, які ніколи б не подумали проказати вголос. І це все теж колись уже сталося.

— У кожній битві гине скількісь вояків. Більше виживає. На сході й заході, у кожному шинку та заїзді ви знайдете сивобородих стариганів, які в байках знову і знову переживають війни своєї минувшини. Вони у тих битвах вижили. І ви виживете у цій… можливо. А ось це знайте напевне: ворог перед вами є такою самою людиною, і наляканий він так само, як ви. Ненавидьте його, якщо мусите, любіть, якщо зможете, але здійміть меча, завдайте удару і рушайте далі. Понад усе, не зупиняйте руху. Нас замало, щоб виграти битву. Ми вирушаємо вчинити шарварок і виграти Неблазним час на побудову стіни списів, тож ми…

— Пане! — вказав Ларрак прапором Королегвардії.

Тим часом з тисяч пар вуст почулося тихе мурмотіння без слів. Далеко через усе місто, де у небо без зірок на вісім сотень стоп здіймалися схили Великої Піраміди Меєрину, на місці колишньої гарпії спалахнув вогонь. Жовта іскра на вершині піраміди блимнула і згасла, і на пів удару серця пан Барістан вже був злякався, що вітер її загасив. А тоді вона повернулася лютішою і яскравішою, завирувало полум’я — жовтогаряче, золоте, червоне — сягнуло вгору, вчепилося гострими пазурями у темряву.

Вдалині на сході серед гір займався світанок.

Тепер гукала ще тисяча голосів. Ще з тисячу вояків вимахували руками, вказували на схід, вдягали шоломи, тяглися по мечі та сокири. Пан Барістан почув брязкіт ланцюгів — то вгору посунули брамні ґрати. Потім застогнали величезні залізні завіси воріт. Наставала умовлена година.

Рудий Агнець передав йому крилатого шолома. Барістан Селмі насунув його на голову, прикріпив до ринграфа, підняв щита, просунув руку в ремені. Повітря смакувало на диво солодко. Хіба щось змушує почуватися таким живим, крім обіцянки можливої загибелі?

— Хай Воїн боронить усіх нас, — мовив лицар до хлопців. — Сурміть у наступ.

ВІКТАРІОН

«ШЛЯХЕТНА ПАНІ» СКИДАЛАСЯ радше на ночви, ніж на корабель — така сама бочаста і неповоротка, як шляхетні пані зелених земель. Зате в череві мала вдосталь простору — куди Віктаріон і напхав повнісінько озброєних вояків. Разом із нею мали пливти інші, менші кораблі, здобуті Залізним Флотом довгою дорогою до Невільницької затоки — строкате збіговисько кочів, дубів, думбасів, торговельних галер, присолене розсипом дрібних рибальських байдаків. Всі разом вони виглядали тлустою і беззубою здобиччю, що обіцяла вино, вовну, інший коштовний крам, зате не обіцяла небезпеки нападникові. Віктаріон віддав провід над цим відділом флоту Вульфу Одновухому.

— Спершу невільникарі, мабуть, затрусяться, коли помітять на морі твої вітрила, — казав Вульфові Віктаріон. — Та коли побачать ближче, то реготатимуть зі свого переляку. Адже ви — купці й рибалки, та й усього. Це кожен побачить. Хай наблизяться так, як душа просить, а ви ховайтеся попід чардаками, доки не настане час. А тоді зближуйтеся і беріть приступом. Рабів звільніть, людоловів згодуйте морю, а кораблі заберіть. Для подорожі додому нам знадобиться кожна посудина до останньої.

— Додому, — вишкірився Вульф. — Це хлопцям сподобається, керманичу. Спершу беремо кораблі — потім ламаємо юнкайців. Авжеж.

«Залізна перемога» була прип’ята до облавку «Шляхетної пані» — обидва кораблі міцно зв’язували ланцюги та гаки-кішки, а між ними натягнуто було мотузяну драбину. Великий коч переважав бойовий корабель довжиною і вивищувався над ним. Уздовж облавків витикалися обличчя залізняків; вони спостерігали, як Віктаріон плескає Вульфа Одновухого по плечі й відсилає вгору драбиною. Море було гладке і тихе, у небі ясно сяяли зорі. Вульф наказав затягти сходи і відкинути ланцюги. На тім бойова галера і коч розчепилися і пішли різними шляхами. Вдалині здіймали вітрила інші кораблі овіяного славою Віктаріонового флоту. Галасливі вітання почулися від жеглярів «Залізної перемоги»; їм відповіли такі самі зі «Шляхетної пані».

Віктаріон віддав Вульфові найкращих бійців. І сам їм тепер заздрив. Адже саме вони завдадуть першого удару, першими побачать жах у ворожих очах. Стоячи на носі «Залізної перемоги» і дивлячись, як купецькі кораблі Одновухого один за одним зникають на заході, Віктаріон Грейджой раптом побачив перед собою обличчя перших убитих ним ворогів. Пригадав перший корабель, першу свою жінку. Щось бентежило його, якийсь неспокій, спрага за світанком і за тим, що принесе новий день. «Смерть чи слава — сього дня скуштую їх повною чарою». Морекамінний Престол мав би належати йому після смерті Балона, але брат Еурон вкрав його, як украв і його дружину багато років тому. «Украв і споганив, але справу вбити її залишив мені».

Але то все були пристрасті давно минулих днів. Нарешті Віктаріон мав одержати те, що належало йому за правом. «Я маю ріг, і невдовзі матиму жінку. Чарівнішу за ту дружину, яку він змусив мене вбити».

— Капітане! — Голос належав Довгобуруну Пайку. — Веслярі чекають на вашу ласку.

«Троє, і то міцні парубки».

— Хай прийдуть до мене в помешкання. І жерця теж надішли.

Веслярі всі були величенькі на зріст і статуру. Один був іще хлопчак, інший — харциз, третій — байстрюк байстрюка. Хлопчак веслював менш як рік, Харциз — вже років двадцять. Вони мали імена, проте Віктаріон їх не знав. Один прибув з «Лементу», інший — з «Боривітру», третій — з «Павучого цілунку». Хіба осягнеш імена всіх робів, що тягають весла на Залізному Флоті?

— Покажіть їм ріг, — наказав великий керманич, коли трійцю провели до його бесіди.

Мокорро виніс його наперед, а смаглявка підняла ліхтар, щоб усі роздивилися. У мінливому світлі ліхтаря пекельний ріг наче звивався і крутився у руках жерця, мов гаспид, що прагне втечі. Мокорро був чолов’яга неймовірних обсягів — череватий, широкий раменами, височезний на зріст — але і в його ручиськах ріг виглядав велетенським.

— Мій брат знайшов цю річ у Валірії, — мовив до робів Віктаріон. — Замисліться, що то був за дракон, який носив два таких роги на голові. Більший за Вхагар та Мераксес, більший за Балеріона Чорного Жаха.

Він забрав рог у Мокорро і пробіг долонею по його згинах.

— На король-вічі, що сталося на Старому Вику, один з Еуронових німих дмухнув у цей ріг. Дехто з вас має пам’ятати. Хто його почув — той ніколи не забуде.

— Кажуть, він помер, — мовив Хлопчак. — Той, хто дмухнув.

— Авжеж. Ріг по тому спливав димом. Німий мав на вустах пухирі, а птах, виколотий на його грудях, стікав кров’ю. Наступного дня німий помер. Коли його розітнули, то побачили зчорнілі легені.

— Ріг зурочено прокляттям, — мовив Байстрючий Байстрюк.

— Це драконовий ріг з Валірії, — відповів Віктаріон. — Авжеж його зурочено. Я й не казав, що ні.

Він попестив один з обручів червоного золота, і старовинні письмена мовби заспівали під його пальцями. На пів удару серця він не бажав нічого більше, ніж дмухнути у ріг самотужки. «Еурон — дурень, що віддав мені цю річ. Вона коштовна і могутня понад людську уяву. Нею я здобуду Морекамінний Престол, а тоді й Залізний. Цим рогом я здобуду світ».

— Крагорн тричі дмухнув у ріг і не вижив. Він був завбільшки з кожного з вас, а дужий, як я. Такий дужий, що міг голіруч відкрутити чоловікові голову з плеч. І все-таки ріг його вбив.

— То й нас уб’є, — мовив Хлопчак.

Віктаріон нечасто пробачав роба за сказане без дозволу слово. Але Хлопчак був молодий, хіба що років двадцяти, і невдовзі мав померти, тож великий керманич не зважив на зухвалість.

— Німий сурмив у ріг тричі. Кожен з вас дмухне лише раз. Може, ви помрете. А може, й ні. Зрештою, на кожного чекає смерть. Залізний Флот іде у битву. Хтось на цьому кораблі не доживе і до заходу сонця — його поріжуть, простромлять, випатрають, потоплять, спалять живцем… лише богам відомо, хто з нас побачить наступний світанок. Якщо засурмите у ріг і виживете — я звільню вас. Одного, двох чи всіх трьох. Дам вам дружин, шмат землі, корабель і робів у власність. Люди знатимуть ваші імена.

— Навіть ви знатимете, великий керманичу? — запитав Байстрючий Байстрюк.

— Авжеж.

— Ну то я беруся до справи.

— І я теж, — додав Хлопчак.

Харциз склав руки на грудях і хитнув головою.

Якщо їм додасть хоробрості відчуття, наче вони мали якийсь вибір, то хай чіпляються за нього. Віктаріонові ж було байдуже, у що вірять і що відчувають якісь там роби.

— Попливете зі мною на «Залізній перемозі», — наказав він, — але в битву не мішатиметеся. Хлопчак, ти наймолодший — то й засурмиш першим. Коли настане час, дмухай довго і гучно. Кажуть, ти дужим уродився. То дмухай, доки не забракне сили стояти, доки не видихнеш останній подих, доки у легенях не запалає. Хай відпущенці чують тебе у Меєрині, людопродавці у Юнкаї, привиди у Астапорі. Хай мавпи обісруться, слухаючи заклик рогу над своїм Кедровим островом. А тоді передаси ріг наступному. Чуєш мене? Розумієш, що маєш робити?

Хлопчак і Байстрючий Байстрюк смикнули себе за чуби; Харциз теж так зробив би, якби не був лисий.

— Можете торкнутися рогу. Тепер ідіть геть.

І вони вийшли один за одним. Троє робів, потім Мокорро. Віктаріон не хотів, щоб він забрав пекельний ріг.

— Залишу його тут, у себе, доки не знадобиться.

— Воля ваша. Бажаєте, щоб я пустив вам кров?

Віктаріон ухопив смаглявку за зап’ясток і притяг до себе.

— Вона все зробить. А ти йди молися своєму червоному. Запали вогонь і скажи, що бачиш.

Темні очі Мокорро дивно засяяли.

— Я бачу драконів.

ТИРІОН II

ДЕСЬ ДУЖЕ ДАЛЕКО помирав вояк, востаннє кличучи рідну матір.

— На кінь! — верещав хтось гіскарською, в таборі, сусідньому з «Другими Синами» на північ. — На кінь! На кінь!

Пронизливий вереск далеко розносився у вранішньому повітрі; його чули всі навколишні табори. Тиріон знав гіскарською якраз стільки, щоб упізнати слова, та переляк у голосі було не сплутати жодною мовою. «Я розумію його почуття».

Він також розумів, що час вже знайти коня і собі. Час вдягти обладунок якогось мертвого хлопчака, пристебнути меча і кинджала, насунути глухий шолом на голову. Спалахнув світанок, смужка східного сонця позаду міських мурів і башт сліпила очі. На заході одна за одною згасали зорі. Уздовж Скахазадхану лунали сурми, з мурів Меєрину відповідали бойові роги. У гирлі річки палав і потопав корабель. У небі рухалися мерці та дракони; на Невільницькій затоці стикалися, трощилися і ставали до бою кораблі. Тиріон їх не бачив, але чув, що відбувається: тріск одного корабля об інший, низьке гудіння залізняцьких рогів, чудернацькі тоненькі свистки карфійців, хряскання весел, бойові кличі та відчайдушне волання, лупання сокир по панцирах, мечів по щитах, перемішані з вереском поранених. Чимало кораблів знаходилися далеко в затоці, шум від них ледве чувся, але Тиріон знав, що і там він нічим не відрізняється. «Музика різанини».

За півтори сотні сажнів од нього височіла «Лукава сестра», вимахуючи довгим важелем з в’язкою трупів: бринь-ГУП — і ось вони вже летять, оголені й набряклі, мертві бліді пташки, що безсило крутяться у повітрі. Обложні табори замерехтіли барвистим рожево-золотим маривом, але уславлені східчасті піраміди Меєрину все ще височіли похмурими темними громаддями. Щось там рухалося нагорі однієї з них, це він бачив напевне. «Дракон — але котрий?». На такій відстані це міг бути і великий орел. «Збіса великий орел».

Попосидівши кілька днів у засмальцьованих шатрах «Других Синів», Тиріон з насолодою пив свіже чисте повітря. Затоку йому видно не було, але присмак солі казав, що вона неподалік. Тиріон наповнив ним всенькі легені. «Гарна днина для битви». Зі сходу висушеною рівниною покотилися дрібушки полкових тарабанів — валка збройних вершників пронеслася повз «Відьму» під розвіяними прапорами «Вітрогонів».

Молодшу людину, напевне, охопив би п’янкий захват. Тупішу — піднесене чекання слави… аж до тієї миті, коли бридкіший писком за дупу юнкайський бойовий хлоп з дармовисами на пипках загилить їй сокирою просто межи очі. Тиріон Ланістер знав собі краще. «Боги не створили мене вимахувати мечем, — думав він, — то з якого дива так настирливо кидають у самісінький вир битви?»

Ніхто не почув. Ніхто не відповів. Усім було байдуже.

Тиріон подумки повернувся до дня своєї першої битви. Першою тоді ворухнулася Шая, пробуджена батьковими сурмами. Чарівна хвойда, що тішила його половину тієї ночі, затремтіла голою в його обіймах, наче перелякана дитина. «Чи й то теж була брехня — витівка гулящої дівки, щоб я почувався хоробрим та могутнім? Добряча була лицедійка, коли так». Коли Тиріон заволав, щоб Подрік Пейн подавав обладунок, хлопець так хропів, що його ледве добудилися. «Не найметкіший парубок з тих, що я стрічав, але порядний зброєносець. Маю надію, він знайшов собі для служби кого ліпшого».

Дивовижа, проте Тиріон пам’ятав Зеленозуб краще за Чорноводу. «То ж була моя перша. Хіба першу забудеш». Пам’ятав, як туман плив понад річкою, перебираючи очерет бляклими білими пальцями. Пам’ятав і красу того світанку: розкидані ліловим небом зірки, блискуча, мов скло, трава у вранішній росі, червона розкіш на сході. Пригадав дотик Шаїних пальців, коли вона допомагала Подрікові з Тиріоновими обладунками, зібраними з миру по нитці. «Той клятий шолом. Цебро зі шпичкою». Шпичка того дня врятувала йому життя і принесла першу перемогу в бою. Та певно, ані Шажик, ані Копка ніколи не виглядали такими блазнями, як він у тій битві. Шая назвала його «грізним лицарем», коли побачила у залізі — отакої! «Як я міг бути таким сліпим, глухим, нерозважливим? Було мені тоді думати не тим, що маю в штанях».

«Другі Сини» сідлали коней. Робили вони все вправно, без поспіху, якнайтихіше; не було жодного руху, який би вони не проробили кількасот разів раніше. Кількоро з вояків передавали з рук у руки міх із питвом — але чи з вином, а чи з водою, Тиріон не добирав. Бококо безсоромно цілував свого коханця, одним велетенським ручиськом мацаючи хлопчакові сідниці, а іншим заплутавшись у його волоссі. Позаду пан Гарібальд розчісував гриву свого великого мерина. Кем сидів на камені й витріщався на землю… може, згадував покійного брата, а може, мріяв про того друга, якого залишив у Король-Березі. Гатило і Зубило ходили від одного вояка до іншого, перевіряли списи та мечі, підтягали обладунки, гострили краї клинків, коли вважали за потрібне. Смик жував кислолист, підпускав жартики і чухав яйця рукою з гаком. Щось у його звичаях нагадало Тиріонові Брона. «Пана Брона, лицаря Чорноводи, якщо сестра його не вбила. Та по правді, його вбити важче, ніж вона гадає». Тиріонові стало цікаво, у скількох битвах і сутичках билися ці «Другі Сини». Скільки зробили вилазок, набігів, засідок? Скільки міст брали приступом, скількох побратимів поховали або кинули гнити? Порівняно з ними Тиріон був зеленим хлопчаком, що й не знав справжнього бою — хоча років йому рахувалося більше, ніж половині полку.

Це мала бути його третя битва. «Скривавлений і загартований воїн з підписом і печаткою, ось хто я. Одних людей я вбив, інших поранив, сам був поранений і дожив про це розповісти. Я очолював навали кінноти, чув, як горлали моє ім’я, вбивав більших і сильніших бійців, навіть скуштував трохи слави… хіба не п’янке вино для звитяжця, хіба не варто прагнути ще хоча б ковток?». Та попри все зроблене і бачене у житті, кров йому вистигала у жилах від думки про нову битву. Він подолав пів світу в ношах, на човні та на свині, його несли водами невільницькі кораблі й купецькі галери, коні й кінні хвойди. І весь час він твердив собі, що вже не зважає, помре чи виживе… але наразі усвідомив, що зважає, і то навіть дуже.

Морок засідлав бліду кобилу і прямував до них з мечем у руці, але Тиріон Ланістер не жадав так скоро його зустріти. Тільки не зараз. Ще не сьогодні. Не цього дня. «Який ти ошуканець, Бісе. Ти дозволив сотні стражників зґвалтувати твою дружину, прострелив батькові живіт з арбалета, скрутив золотого ланцюга навколо шиї коханки і дивився, як їй чорніє обличчя… але чомусь досі гадаєш, що вартий жити».

Копка була вже в броні, коли Тиріон прослизнув назад до їхнього спільного намета. Вона багато років чіпляла на себе дерев’яні обладунки, перебуваючи на службі лицедійству; справжні бляхи не були такі вже відмінні, щойно опануєш усі пряжки та ремені. Хай полкове залізо було пом’яте тут, іржаве там, подряпане, побите, заплямоване і вицвіле — байдуже. Воно все ще спиняло клинки.

Єдине, чого вона ще не вдягла, був шолом. Коли Тиріон ввійшов, вона підняла очі.

— Ви не узброєні до бою. Що там відбувається?

— Те, що і завжди. Бруд, кров, звитяги, різанина, смерть. Одна битва вирує на затоці, інша — попід мурами міста. Хай куди обернуться юнкайці, позаду буде ворог. Найближчий бій поки що за кілька верст, але невдовзі ми опинимося посеред нього.

«На одному боці або на іншому». «Другі Сини» якраз дозріли до нової переміни господарів, Тиріон був майже цього певний… хоча між «майже певний» і «певний» лежало провалля. «Якщо я помилився у наших вояках, усім нам кінець».

— Вдягни шолома і дивись, не відстібай пряжки. Я колись відстебнув, щоб не потонути, і приплатився носом.

Тиріон почухав рубець.

— Спершу треба вдягти обладунок на вас.

— Як забажаєш. Тоді першим — кубрак вивареної шкіри, з залізними нютами. На нього — кольчугу, потім ринграф. — Він роззирнувся наметом. — Є тут вино?

— Нема.

— Була ж половина глека, від вечері лишилася.

— Хіба що чверть, і ви її випили.

Тиріон зітхнув.

— Зараз сестру б продав за чару вина.

— Ви б продали вашу сестру за чару кінських сцяк.

То була така несподіванка, що він аж зареготав уголос.

— Невже мій смак до кінських сцяк відомий усьому світові? Чи ти знала мою сестру?

— Бачила її один раз, коли ми виступали для короля-хлопчака. Шажик сказав, що вона дуже вродлива.

«Шажик був малий покорчений підлабузник з дурнуватим прізвиськом».

— Лише дурень їде у битву тверезим. Бросквин має вино, це вже напевне. Що як він загине? Це злочин — марнувати добре питво.

— Помовчте. Мушу зашнурувати ваш кубрак.

Тиріон спробував, але йому здалося, що шум різанини наблизився, і язик ніяк не хотів мовчати.

— Дзюба хоче, щоб полк скинув залізняків назад у море, — почув він власні слова до Копки, яка його тим часом вдягала. — А мав би кинути всю свою кінноту на євнухів, і то якомога швидше, перш ніж вони вийдуть за браму хоч на два сажні. «Котів» зліва, «Вітрогонів» справа, розтрощити обидва боки. Один на один Неблазні не кращі й не гірші за будь-якого списника. Небезпечними їх робить непохитний послух, але якщо не дозволити їм поставити стіну списів…

— Руки здійміть, — мовила Копка. — Отак краще. Може, вам варто було б очолити юнкайців?

— Вояків-невільників вони вже мають, чом би не мати і воєвод-невільників? Щоправда, це зіпсувало б їм змагання. Для Мудрих Хазяїв це лише гра у цивасу. А ми стоїмо на дошці.

Тиріон нахилив голову набік, дослухаючись до власних думок.

— Невільникарі мають багато спільного з моїм татусем.

— Вашим батьком? Ви про що?

— Я оце пригадую свою першу битву. На Зеленозубі. Ми билися між річкою і дорогою. Коли я побачив розгортання батькового війська, то подумав: яке красне видовисько. Наче квітка розтуляє пелюстки назустріч сонцю. Кармазинова троянда з залізними шпичаками. А батько… ніколи ще не виглядав пишнішим та величнішим. На ньому була кармазинова броня з величезним корзном золотого грезету. Двійко золотих левів на плечах, ще один на шоломі. Його кінь не мав собі рівних. Упродовж усієї битви його велична вельможність спостерігала її з того коня, не наблизившись до ворога навіть на півсотні сажнів. Пан князь не ворухнувся, не посміхнувся, не спітнів, поки нижче нього попід горбом гинули тисячі. Тепер уяви, як я сиджу на складаному стільці й витріщаю очі на дошку для циваси. Ти б нас двох і не відрізнила… якби я мав коня, кармазинові бляхи і грезетову кирейку. А ще батько був вищий на зріст. Зате я маю більше волосся.

І тут Копка його поцілувала.

Рух був такий швидкий, що він не встиг за ним жодною думкою. Дівчина кинулася уперед, наче легка пташка, і притиснула свої вуста до його. І так само швидко все скінчилося. «Навіщо це?» — мало не спитав він, але ж і сам знав, навіщо. Міг би сказати: «Дякую», але не хотів її заохочувати. «Дитино, я не бажаю робити тобі боляче», — міг би спробувати він, але Копка не була дитиною, і його небажання нічого б не пом’якшило. Уперше в житті довше, ніж йому бажалося, Тиріон Ланістер не міг знайти слів.

«Вона така молода на вид, — подумав він. — Зовсім дівчинка. Та й нічогенька дівчинка, якщо забути, що карлиця». Волосся вона мала світло-брунатне, рясне і кучеряве, очі — великі й довірливі. «Занадто довірливі».

— Чула, що там? — спитав Тиріон.

Вона дослухалася.

— А що? — перепитала, чіпляючи двійко різних поножів на його закороткі ноги.

— Війна. З обох боків од нас, версти за чотири. Там різанина, Копко. Там вояки дибають крізь болото, теліпаючи кишками з животів. Там відрубують руки, ламають кістки, проливають калюжі крові. Знаєш, як ото після теплого дощу з землі вилазять хробаки? Чув я, так вони роблять і після великих битв, якщо вдосталь крові всотається в землю. Це крокує Морок, мила Копко. Чорний Цап, Блідий Малюк, Багатоликий — зви як хочеш. Це крокує смерть.

— Ви мене лякаєте.

— Справді? То й добре. Ти маєш лякатися. У нас тут залізняки сиплються на берег, пан Барістан з Неблазними витягається з брами міста. А між ними — ми, і стоїмо не на тому боці, хай йому грець. Я й сам нажаханий так само.

— Ви так кажете, а самі жартуєте.

— Жарти — це спосіб відігнати страх. Інший спосіб — вино.

— Ви хоробрий. Маленькі люди бувають хоробрі.

«Мій велетень Ланістер», — почув він. «Та вона знущається!». Тиріон трохи не дав їй ще ляпаса. У голові гупало.

— Я не хотіла вас сердити, — мовила Копка. — Просто мені страшно.

І торкнулася його руки. Але Тиріон хутко відсахнувся. «Мені страшно». Такі самі слова він чув від Шаї. «Очі її були завбільшки з курячі яйця, і я все проковтнув. А знав же ж, хто вона така. Наказав Бронові привести мені жінку — він і привів Шаю». Пальці скрутилися у кулаки, обличчя Шаї повисло у повітрі, вишкіряючись. А тоді ланцюг стиснувся навколо її горла, золоті правиці глибоко занурилися у плоть, а руки її затріпотіли йому на обличчі з силою крил метелика. Якби він мав під рукою ланцюга… чи арбалета, чи кинджала, щось таке, тоді б він… тоді б він міг… він…

Лише тоді Тиріон почув вереск і вигуки. Він був загубився у чорній люті, потонув у морі спогадів, але людський вереск повернув його у світ за одну мить. Він розтулив кулаки, глибоко вдихнув, відвернувся від Копки.

— Там щось коїться.

І вийшов назовні подивитися, що саме. «Дракони».

Зелений звір кружляв над затокою, вихиляючись і розвертаючись, а під ним стикалися і палали лодії та галери. Але верещали сердюки на білого дракона. За півтори сотні сажнів «Лукава сестра» змахнула шиєю, бринь-ТУМ, і шість нових трупів затанцювали у небі. Вони злітали вище й вище… аж раптом два вибухнули полум’ям.

Дракон підхопив одне палаюче тіло, щойно воно почало падати, і змолов щелепами, пускаючи між зубів бліде полум’я. Білі крила заплескали у вранішньому повітрі; чудовисько знову почало злет. Другий труп відбився від простягнутої лапи і ринув просто униз, де ляпнув посеред кількох юнкайських вершників. Дехто з них теж спалахнув, один кінь став дибки і скинув наїзника. Інші кинулися врозтіч, намагаючись вітром збити полум’я, але тим лише його роздмухували. Тиріон Ланістер майже відчував на язику смак переляку, що хвилями розбігався табором.

У повітрі почувся знайомий гострий сморід сечі. Карлик роззирнувся і з полегшенням побачив, що обісцявся не він сам, а Каламар.

— Піди штани перевдягни, — мовив до нього Тиріон. — А заразом і кольори переміни, бо вже час.

Полковий скарбник зблід обличчям з жаху, але не ворухнувся. Так він і стояв, витріщаючись на те, як дракон вихоплює трупи з повітря, коли до намету з тупотом підлетів гінець. «Зі старшини хтось, хай йому грець», — зметикував Тиріон. Вбраний він був у золотий обладунок, сидів на золотому коні. Посланець гучно оголосив, що прибув від верховного юнкайського воєводи — шляхетного і могутнього Горцхака зо’Ераза.

— Князь Горцхак шле вітання полковникові Бросквину і прохає привести його полк на берег затоки. Наші кораблі потерпають від ворожого нападу.

«Ваші кораблі потопають, палають і тікають, — подумав Тиріон. — Їх захоплюють, а жеглярів безжально ріжуть». Він був Ланістером у Кастерлі-на-Скелі, жив неподалік Залізних островів. Залізяни-наскочники не були незнайомцями на його берегах. За кілька століть вони палили Ланіспорт принаймні тричі, а грабували — зо два з половиною десятки разів. Західняки знали, на які свавілля здатні залізняки; невільникарі ще тільки мали дізнатися.

— Полковника наразі немає, — відповів Каламар посланцеві. — Поїхав до Панянки-Отаманки.

Вершник вказав на сонце.

— Повноваження панни Малацци скінчилися, коли зійшло сонце. Робіть так, як наказує князь Горцхак!

— Тобто вдарити на кораблі каракатиць? Оті, що там на воді? — спохмурнів скарбник. — Не бачу, як це можна зробити. Ну то може, очі в мене такі. Як повернеться Бурий Бен, перекажу йому, чого хоче ваш Горцхак.

— Я віддав вам наказ. Ви виконаєте його негайно!

— Ми слухаємося наказів нашого полковника, — відповів Каламар своїм звичайним м’яким голосом. — А його наразі тут немає. Я вам вже казав.

Посланцю уривався терпець — Тиріон ясно це бачив.

— Почалася битва! Ваш очільник має бути з вами.

— Має, але його немає. По нього послала Панянка. Він поїхав.

Посланець залився буряковою барвою.

— Ви маєте виконати наказ!

Смик сплюнув добряче прожуваний кислолист з лівого боку рота.

— Я перепрошую, — відповів він юнкайському вершникові, — ми тут усі кіньми їздимо, так само, як оце мусьпан перед нами. Добряче навчений бойовий кінь кинеться хоч на стіну списів. Деякі й рів з вогнем перестрибнуть. Але жодного разу не випало мені бачити коня, що біг би водою.

— З кораблів висаджуються вояки! — заверещав юнкайський панок. — Вони замкнули гирло Скахазадхану вогняним кораблем. За кожну хвилину, яку ви тут пробазікаєте, на берег мілиною виплюхає ще сотня мечів. Зберіть ваших вершників і заженіть тих горлорізів назад у море! Негайно! Це наказ Горцхака!

— Це котрий в них Горцхак? — запитав Кем. — Заєць?

— Дзюба, — відповів Каламар. — Зайцеві стало б розуму не посилати легку кінноту проти лодій.

Вершник вже наслухався вдосталь.

— Я повідомлю Горцхака зо’Ераза, що ви відмовилися виконувати його наказ, — сухо і холодно відказав він. Тоді розвернув золотого коня колом і зачвалав туди, звідки приїхав, підігнаний у спину реготом сердюків.

Каламар був першим, чия посмішка згасла.

— Годі вже, — несподівано похмуро мовив він. — До справи. Сідлайте коней. Хочу, щоб усі до останнього були готові, коли Бен повернеться з належними наказами. І вогнища під казанами загасіть. Поснідаєте після бійки, якщо доживете.

Погляд його впав на Тиріона.

— Чого вишкіряєшся? Ти, Півпан, у цій броні виглядаєш дрібним дурником.

— Краще дурня клеїти, ніж дурниці коїти, — відповів карлик. — А ми зараз стоїмо на переможеному боці.

— Півпан каже правду, — зауважив Джораг Мормонт. — Не треба нам битися за невільникарів, коли Даянерис повернеться… а вона повернеться, неодмінно. Треба вдарити негайно і потужно — королева цього не забуде. Знайдіть її заручників і звільніть їх. А я присягнуся честю свого роду і любов’ю до рідної неньки, що саме такий і був задум Бурого Бена від самого початку.

На водах Невільницької затоки ще один карфійський корабель пирхнув угору раптовим спалахом полум’я. Тиріон чув, як на сході сурмлять слони. Змахнули шиї шести сестер, полетіли трупи. Щити вдарилися об щити — то попід мурами Меєрину зійшлися разом дві стіни списів. Дракони кружляли вгорі, їхні тіні бігли оберненими догори обличчями друзів і ворогів.

Каламар скинув руки догори, наче захищаючись.

— Я пишу господарські книги. Стережу наше золото. Складаю угоди, плачу винагороди, даю гроші на закупівлю запасів. Я не вирішую, з ким нам воювати і за кого. Це слово за Бурим Беном. Обговоріть з ним, коли повернеться.

Коли Бросквин із супутниками чвалом повернулися з табору Панянки-Отаманки, білий дракон вже повернувся до свого лігва у височині над Меєрином. Зелений продовжував маяти у небі, великими крилами креслячи широкі кола над містом і затокою.

На Бурому Бені були бляхи та кольчуга на кубраку вивареної шкіри. Шовкова кирея, що стікала з плечей, була єдиною його поступкою марнославству — вона мерехтіла рясицями, коли полковник рухався, міняючи колір від блідого бузку до темного порфіру. Він злетів з коня і передав його машталірові, а тоді наказав Смикові кликати старшину.

— І хай поквапляться, — додав Каспоріо Хитромудрий.

Тиріон не був осавулом чи ще кимось зі старшини, але став звичним видовиськом за грою в цивасу в наметі Бурого Бена, тому ніхто не завадив йому ввійти з рештою. Крім Каспоріо та Каламаря, серед викликаних були Оглан і Бококо. Карлик здивувався, побачивши там і пана Джорага Мормонта.

— Нам наказали захищати «Лукаву сестру», — повідомив Бурий Бен.

Усі ніяково перезирнулися. Ніхто не мав охоти розтуляти рота, аж нарешті пан Джораг запитав:

— Від чийого імені?

— Панянки. Пан Дідуган суне на «Відьму», але Панянка боїться, що далі він поверне на «Лукаву сестру». «Примару» вже звалили. Марселенові відпущенці розтрощили «Довгі Списи», як порохнявий пеньок, і стягли метавку додолу ланцюгами. Панянка гадає, що Селмі хоче перекинути усі журавлі.

— Я б так і зробив на його місці, — мовив пан Джораг. — І то якнайшвидше.

— З якого дива Панянка досі наказує? — спантеличився Каламар. — Світанок давно минув. Сонця вона не бачить, абощо? Поводиться так, наче вона тут за верховну воєводиню.

— На її місці ти б теж продовжував наказувати, якби знав, що мусиш передати Дзюбі провід над військом.

— Та воно яке їхало, таке і здибало! — не вгавав Каспоріо.

— Авжеж, — погодився Тиріон, — але Малацца має гарніші цицьки.

— «Лукаву сестру» захистять арбалети, — мовив Каламар. — Скорпіони. Ложкові метавки. Ось що там потрібно. Кінних не ставлять захищати нерухому ціль. Невже Панянка хоче нас спішити? А чому б їй не послати власних списників або пращників?

Кем устромив до намету свою біляву голову.

— Перепрошую мостиве панство, тут ще один вершник. Каже, з новими наказами від верховного воєводи.

Бурий Бен зиркнув на Тиріона, тоді здвигнув плечима.

— Хай заходить.

— Сюди? — знітився Кем.

— Я, здається, перебуваю тут, — трохи роздратовано відповів Бросквин. — Якщо він піде деінде, то не зуміє мене знайти.

Кем зник назовні, а коли повернувся, то притримав запону шатра для юнкайського пана у киреї жовтого шовку і таких самих шароварах. Його чорне слизьке волосся піддали тортурам, покрутили і намастили так, щоб здавалося, наче з голови росте сотня крихітних троянд. На панцирі в нього було викарбувано картину такої захопливої непристойності, що Тиріонові аж дух угору злетів.

— Неблазні наступають на «Доньку Гарпії»! — оголосив посланець. — Кровоборід і два гіскарські легіони стоять проти них. Поки вони тримають шерегу, ви маєте пройти позаду євнухів і вдарити у запілля, нікого не жаліючи. Наказано найшляхетнішим і наймогутнішим Моргаром зо’Зерзином, верховним воєводою юнкайського війська.

— Моргаром? — скривився Каспоріо. — Та ж ні, сьогодні очолює Горцхак.

— Горцхака зо’Ераза вбито з-за зради пентосця. Перевертень, що величає себе Строкатим Князем, за це здохне у муках, на чому і присягається шляхетний Моргар.

Бурий Бен почухав бороду.

— То «Вітрогони» перебігли, ге? — мовив він злегка зацікавленим голосом.

Тиріон пирхнув зі сміху.

— А у нас тут замість Дзюби — Пияк-Не-Здолаєш-Ніяк. На диво, хоч настільки відповз від глека, щоб наказати щось напіврозумне.

Юнкаєць вирячився на карлика.

— Ану припни язика, дрібне мерзенне…

Раптом його гнівна відповідь перервалася.

— Цей нахабний карлик є збіглим невільником, — оголосив вельможа вражено. — Це власність шляхетного Єззана зо’Каггаза, світлої та священної пам’яті!

— Помиляєтеся. Це мій бойовий побратим. Вільна людина, один з «Других синів». Єззанові раби носять золоті нашийники, — посміхнувся Бурий Бен своєю найщирішою дружньою посмішкою. — Такі собі золоті коміри з дзвіночками. Ви чуєте дзвіночки? Я не чую.

— Дзвіночки можна зняти! Я вимагаю, щоб карлика негайно передали для покарання.

— Сувора вимога. Що думаєш, Джорагу?

— Ось що.

Мормонт вже тримав у руках меча. Коли вершник обернувся, пан Джораг устромив клинок йому в горлянку. Вістря вийшло з потилиці юнкайця, мокре і червоне. Кров забулькотіла на вустах, побігла підборіддям. Чолов’яга зробив два мляві кроки і впав на столик для циваси, розкидавши дерев’яне військо навсібіч. Потім ще кілька разів смикнувся, однією рукою вхопився за лезо Мормонтового меча, іншою пошкріб по перевернутому столикові. Лише тоді юнкаєць нарешті погодився, що мертвий, і завмер на килимі долілиць у червоній калюжі, з якої виткнулися чорні намащені троянди. Пан Джораг викрутив меча з шиї покійника. Жолобками на лезі потекла кров.

Білий дракон з циваси опинився біля Тиріонових ніг. Він підхопив його з килима і витер рукавом, але трохи юнкайської крові зібралося у вузьких різьблених заглибинах — від чого світле дерево стало помережане червоними жилками.

— Хай живе наша кохана королева Даянерис!

«Хай живе… якщо не мертва». Він кинув кривавого дракона в повітря, спіймав, вишкірився.

— Ми завжди були людьми королеви, — оголосив Бурий Бен Бросквин. — Перебігти до юнкайців — то була воєнна хитрість.

— Ой леле, як передбачливо! — Тиріон копнув покійника чоботом. — Якщо цей панцир на мене сяде, я його візьму.

БАРІСТАН ІІ

(ПОВНОГО ТЕКСТУ РОЗДІЛУ немає. В наявності є лише резюме, зроблене фанатами)

Живіт йому аж крутить від хвилювання, коли він проминав браму. Він знає, що почуття це минеться, коли час сповільниться у безладі битви. Даніна кобила легко переганяє хлопчиків і решту кінноти; Барістан відчуває втіху, бо хоче перегнати Вдовця і завдати першого удару. Юнкайці геть не готові; Барістан легко наближається до «Відьми», найбільшої з метавок-журавлів. «Буревісники» підхоплюють клич «»Дааріо!» і «Летіть, буревісники!». Барістан думає, що ніколи більше не сумніватиметься у хоробрості найманих сердюків.

Від кобили до юнкайського легіону лишається сажнів зо пʼятнадцять, коли той нарешті ставить якусь оборону. Повітря повниться свистом стріл. Убито зброєносця з «Буревісників», стріла пробиває Барістанового щита. Тричі лунає ріг, з брами позаду виходять ямні бійці.

Барістан обертається до ямників. Їх там близько двох сотень, але галасують вони незгірш двох тисяч. Серед них вирізняється одна жінка, вдягнена лише у поножі, сандалі, кольчужну спідницю та удава. Барістана вражає її вигляд; дивлячись, як підстрибують її груди, він думає, що вона авжеж цей день не переживе. Ямні бійці головним чином волають «Лорак!» і «Гіздахр!», але дехто також і «Даянерис!». Ларрака ранять у груди стрілою, увага Барістана повертається уперед; утім, зброєносець високо тримає прапор і не зважає на поранення.

Барістан дістається «Відьми», але перед велетенською метавкою шикується для її оборони гіскарський легіон у шість тисяч списів. Вони стоять у шість шерег: перша стоїть на коліні, навскіс уперши списи в землю, друга стоїть прямо і спрямовує списи вперед біля пояса, третя тримає списи на їхніх плечах. Решта має метальні сулиці й готова виступити наперед, коли впадуть їхні побратими.

Барістан знає, що міцність маестерського ланцюга дорівнює міцності найслабшої ланки; за найслабшу він завважує загони юнкайських вельмож, які напевне поступаються невільницьким легіонам. Зокрема Барістан націлюється на Голубця і його «Чапель». Раби, відібрані у «Чаплі», від природи виросли сміховинно довготелесими, а тоді їх ще й поставили на диби, вдягли у рожеву луску, пірʼя і шоломи з дзьобами. Барістан помічає, що їхні очі мають бути засліплені, бо над містом палає світанок, і тому їхні лави мають легко зламатися. У останню мить Барістан відвертає від легіону, що стереже метавку, і рушає на «Чапель».

Одній з чапель він відрубує голову; його хлопчики вступають у бій. Даніна кобила збиває чаплю з ніг на трьох інших, і всі падають. За миг ока «Чаплі» геть розсіяні й починають тікати, а очолює втечу сам Голубець. На його біду, він запинається на полах свого пташиного обладунку і втрапляє до рук Рудого Агнця. Голубець благає про змилування і обіцяє сплатити великий викуп. Рудий Агнець відповідає, що прийшов по кров, а не по золото, і бʼє Голубця по голові буздуганом, забризкуючи кровʼю Барістана і срібну кобилу Дані.

Неблазні починають виходити з брами; Барістан бачить, що юнкайці впустили нагоду розгорнути зустрічний наступ. Спостерігаючи за тим, як ріжуть інші невільницькі легіони — головне ті, які скуті разом і не можуть відступити, — він питає себе, куди ж поділися сердюцькі кумпанства на кшталт зрадницьких «Других Синів». Неблазні закінчують шикування перед брамою, не зважаючи навіть на те, як одного з їхніх валить з ніг арбалетна стріла у шию.

Тумко привертає увагу Барістана до затоки, питаючи «Чого там так багато кораблів?». Барістан пригадує, що вчора там було двадцять, а зараз утричі більше. Його серце котиться у пʼяти, бо він думає, що це прибули волантинці, але далі він бачить, як кораблі розпочинають бій один з одним.

Він прохає Тумко, який має молодші очі й бачить усе чіткіше, описати йому прапори. Тумко каже: «Каракатиці, великі каракатиці, як на Василіскових островах, де іноді вони тягнуть цілі кораблі в безодню». Барістан відповідає: «На моїй батьківщині ми звемо їх кракенами».

Усвідомивши, що це прибули Грейджої, він найперше думає: «Чи зʼєднав Балон сили з Джофрі, а чи зі Старками?». Але потім згадує, що чув про смерть Балона, і питає себе, чи не причетний тут син Балона — хлопець, що виховувався у Старків. Він бачить, як залізняки висаджуються на берег, бʼються з юнкайцями, і каже здивовано: «Та ж вони на нашому боці!». Отже, сердюки не вийшли йому назустріч, бо вже застрягли у битві проти залізян.

Барістан відчуває піднесення. «Ми як Баелор Списолам і принц Маекар, молот і ковадло. Їм кінець! Перемога за нами!»

АРІАНА ІI

УЗДОВЖ УСЬОГО ПІВДЕННОГО узбережжя півострова Пізьма стояли і потроху розсипалися кам’яні сторожові вежі, вимурувані за старовини, щоб попереджати про набіги дорнійців з-за моря. Навколо веж повиростали села. Деякі так розжилися, що перетворилися на містечка.

«Сапсан» пристав до берега у Плакунці, де колись дорогою додому з Дорну три дні лежало тіло Юного Дракона. Прапори, що плескали на грубих дерев’яних стінах містечка, несли на собі Томенів знак оленя і лева, тим показуючи, що тут досі править воля Залізного Престолу.

— Пильнуйте язики, — застерегла Аріана своє товариство, сходячи на берег. — Хай Король-Берег не дізнається про те, що ми ходили цим шляхом.

Якщо бунт князя Конінгтона придушать, їм поведеться недобре — раптом стане відомо, що Дорн посилав її перемовлятися з ним і його самозванцем. Це була їй наука, на яку батько не жалів жодних зусиль: обирай сторону якнайретельніше, і то лише коли вона має не примарну надію на перемогу.

Купити коней вдалося без зайвої біганини, хоча ціна виросла уп’ятеро проти минулого року.

— Вони немолоді, але здорові, — оголосив менджун, — а по цей бік Штормоламу кращих і не знайдете. Грифонове вояцтво накладає руки на кожного коня чи мула, що трапиться дорогою. Та й волами теж не гидує. Дехто поставить карлючку на папері, як попросиш заплатити… а хто черево тобі ножем розпустить і заплатить жменею твоїх тельбухів. На отаких натрапите — то не пручайтеся, а припніть язики і віддайте, що скажуть.

Містечко було досить людне, щоб у ньому квітли три корчми-заїзди, і в кожній спільна трапезна дзижчала чутками. Аріана розіслала своїх людей у всі три, щоб почути якихось новин. У «Побитому щиті» Даемонову Піщанцю розповіли, що наскочники з моря спалили і пограбували великий септрій на Людогірці, а з дому святих сестер на Дівиному острові забрали в неволю сотню юних послушниць. У «Понурку» Джос Ковпак дізнався, що близько півсотні чоловіків та хлопців Плакунця вирушили на північ приєднатися до Джона Конінгтона у Грифоновому Сідалі, а з ними навіть молодий лицар пан Аддам, син і спадкоємець старого князя Білоголова. Натомість у доречно названому «П’яному дорнійцеві» Пір’ян почув, як люди бурмотіли, ніби грифон скарав на смерть брата Рудого Ронета і зґвалтував його юну сестру. Про самого Ронета казали, ніби він вже поспішає на південь мстити за смерть брата і безчестя сестри.

Того вечора Аріана відіслала у Дорн першого зі своїх круків — доповісти батькові про все почуте і побачене. Наступного ранку товариство вирушило на Імлисте з першими променями східного сонця, що пробивалися повз гострі дахи у криві провулки Плакунця. Пізнього ранку почало легенько дощити; вони просувалися на північ краєм зелених ланів і невеличких селищ. Досі їм не зустрілося жодних ознак війни, але всі подорожні на глибокому, з коліями шляху сунули назустріч, а жінки у селах роздивлялися їх сторожкими очима і міцніше притискали до себе дітей. Далі на північ лани поступилися розлогим пагорбам і щільним гаям старих дерев, шлях перетворився на стежину, і села порідшали.

Сутінки застукали їх на узліссі Мокрохащів — вогкого зеленого світу, де крізь темний праліс текли струмки та річки, а ґрунт складався з м’якого болота і зогнилого листя. Уздовж річищ росли велетенські верби — Аріана ще таких не бачила; їхні товсті стовбури були вузлуваті, покручені, мов старезне обличчя, прикрашені бородами сріблястого моху. З обох боків щільно підступали дерева, затуляючи сонце: ялиці й червоні кедри, білі дуби, смереки стрункі й величні, мов вежі, неймовірні на зріст вартовини, широколисті клени, краснодерева, нехворощ-дерева, подекуди навіть дикі оберіг-дерева. Попід їхнім поплутаним гіллям рясно зростали папороті й квіти: мечова папороть, безщитник, дзвоники і сопілчанки, жовтери і «отруйні цілунки», переліски, медунки, рогомох. Поміж коренів дерев усюди витикалися гриби, та й зі стовбурів теж — наче бліді плямисті долоні, що намагалися зловити дощ. Чимало дерев аж поросли мохом, наче хутром — зеленим, сірим, червонохвостим, а інколи яскраво-ліловим. Кожну каменюку, кожен вихід скелі вкривала мшедь. У зогнилих колодах оселилися цілі сімейства поганок. Навіть повітря здавалося оку якимсь зеленим.

Колись Аріана чула, як її батько і маестер Калеот сперечалися з септоном, чому північний берег Дорнійського моря так різниться від південного. Септон гадав: причина полягає в тому, що Дурран Боже Лихо, перший штормовий король, вкрав доньку бога моря і богині вітру, чим здобув їхню вічну ненависть. Великий князь Доран і маестер схилялися думати, що причина — в вітрі й воді; говорили про те, які велетенські буревії утворюються на півдні у Літньому морі, як вони несуть вологу на північ, аж доки не розбиваються на півострові Пізьма. Та з якогось дива, пригадала вона батькові слова, ці бурі ніколи не чіпають Дорну. «Я знаю причину, — відповів тоді септон. — Жоден дорнієць ніколи не викрадав доньки двох богів».

Їхати цим краєм доводилося повільніше, ніж Дорном. Замість належних доріг вони просувалися кривими стежками, що вихилялися туди й сюди, долали розколини у велетенських мохастих скелях, спускалися глибокими улоговинами, задушеними заростями колючої ожини. Інколи стежка геть зникала, пірнаючи у болото або гублячись у папороті й тим змушуючи Аріану з супутниками шукати власний шлях серед мовчазних дерев. Дощ не припинявся — падав з неба не рясно, але настирливо. Дріботіння крапель на листі оточувало їх зусібіч; кожні кілька верст до їхнього голосу додавалася пісня нового невеличкого водоспадика.

У лісі чимало стрічалося й печер. Першої ж ночі вони знайшли притулок у одній з таких — порятуватися від вологи. В Дорні товариство часто-густо подорожувало затемна, коли місячне сяйво перетворювало летючі піски на срібло. Але Мокрохащі повнилися болотами, урвищами і баюрами, а попід деревами панувала така пітьма, що місяць здавався примарним спогадом.

Пір’ян запалив багаття і спік на ньому рожно зайців, упольованих паном Гарібальдом, приправивши їх дикою цибулею та грибами, знайденими дорогою. Попоївши, Елія Піщанець зробила собі смолоскипа з палиці й сухого моху та пішла глибше у печеру на розвідку.

— Не заходь надто глибоко, — застерегла її Аріана. — Деякі печери тягнуться далеко, в них легко заблукати.

Князівна програла ще одну гру в цивасу Даемонові Піщанцю, одну виграла в Джоса Ковпака, а тоді відійшла, коли ці двоє почали навчати правил Джейну Панібрат. Від таких ігор вона вже стомилася.

«Нім і Тієна мали б уже досягти Король-Берега, — замислилася вона, присівши зі схрещеними ногами коло гирла печери, щоб подивитися на дощ. — А як ні, то скоро досягнуть». З ними в дорогу вирушили три сотні загартованих у битвах списоносців — Кістяним шляхом, повз руїни Перелітку, далі королівським гостинцем. Якби Ланістери спробували захряснути свою мерзенну пастку на королівському гостинці, панна Нім мала подбати, щоб їхня пастка скінчилася для них самих кривавим лихом. Та й жаданої здобичі вбивці б не побачили. Княжич Тристан лишився сидіти у безпеці Сонцеспису, після слізного розлучення з принцесою Мирцелою. «Одного брата порахувала, — сказала собі Аріана, — та де ж Квентин, якщо не з грифоном? Невже одружився з драконовою королевою?». «Король Квентин» — досі не могла вона вимовити подумки без сміху. Ця нова Даянерис Таргарієн була молодша за Аріану на пів десятиліття. Чим дівча цього віку звабив би її нудний, занурений у книжки брат? Юні дівчата мріють про хвацьких лицарів з лукавими посмішками, а не про поважних хлопчаків, які понад усе шанують родинні обов’язки. «Але Дорном вона звабиться, це вже напевне. Якщо хоче мати надію всидіти на Залізному Престолі, то мусить прихилити до себе Сонцеспис». І якщо ціною цієї прихильності буде Квентин, драконова королева муситиме її сплатити. Що як вона вже у Грифоновому Сідалі разом з Конінгтоном, а всі балачки про іншого Таргарієна — це така хитра гра? Тоді при ній може бути і брат. «Король Квентин. Невже я муситиму ставати перед ним на коліна?»

Втім, зайві думки лише заважали. Буде Квентин королем чи не буде — станеться так, як станеться. «Аби ж ця Даянерис повелася з ним краще, ніж зі своїм власним братом».

Час було вже і спати. Назавтра на них чекали довгі версти шляху. Та лише влаштувавшись на ніч, Аріана зрозуміла, що Елія Піщанець досі не повернулася зі своєї розвідки. «Якщо з нею щось станеться, її сестри замордують мене у сім різних способів». Джейна Панібрат заприсяглася, що дівчина не виходила з печери — тобто мала блукати десь глибоко у пітьмі. Коли на гучні заклики ніхто не вийшов і не відповів, лишилося тільки нарізати ще смолоскипів і почати розшук.

Печера виявилася глибшою, ніж їм гадалося. За кам’яним гирлом, де товариство поставило свій табір і спутаних коней, починалася низка звивистих проходів, що вели дедалі нижче, а пообіч відгалужувалися вузькі чорні ходи. Ще далі стіни знову розкрилися, і шукачі опинилися у величезній вапняковій порожнині, більшій за трапезну палату чималого замку. Вигуки їхні стривожили гніздо кажанів, які почали носитися навколо, ляпаючи шурхотливими крилами, але відповідала їм тільки далека луна. Поволі обійшовши порожнину, вони знайшли ще три проходи далі — один був такий малий, що ним довелося б повзти на карачках.

— Спершу спробуймо інші, — мовила князівна. — Даемоне, зі мною. Гарібальде, Джосе — перевірте другий.

Прохід, який Аріана обрала для себе, виявився похилим і вогким вже на першій сотні стоп. Триматися на ногах ставало дедалі тяжче; одного разу вона послизнулася і мусила триматися, щоб не з’їхати донизу. Хотіла вже й завернути назад, але побачила попереду смолоскип пана Даемона, почула його заклики до Елії та вирішила іти далі.

І зненацька опинилася у іншій печерній порожнині — чи не вп’ятеро більшій, ніж попередня, — у оточенні лісу кам’яних стовпів. Даемон Піщанець підібрався збоку і здійняв догори смолоскип.

— Дивися, як оброблено камінь, — мовив він. — Онде стовпи, а осьде стіна. Бачиш?

— Обличчя, — вимовила Аріана.

«Стільки сумних очей, і всі обернені на тебе».

— Ця печера належала дітям лісу.

— Тисячі років тому. — Аріана обернула голову. — Слухай! Чи це не Джос?

І то справді був він. Інші шукачі вже знайшли Елію, про що і дізналися Аріана з Даемоном на слизькому шляху вгору схилом у попередню печерну палату. Той прохід привів до тихого чорного ставка, де дівчина знайшлася до пояса у воді за ловитвою сліпої білої риби голіруч; смолоскип її чадив і блимав червоним там, де вона встромила його у пісок.

— Ти ж могла загинути! — вимовила Аріана, коли почула розповідь, тоді схопила Елію за плече і струснула. — Якби той смолоскип вигорів, ти б лишилася на самоті в пітьмі, наче сліпа! Що ти собі думала?

— Я дві рибини впіймала, — відповіла Елія Піщанець.

— Ти б загинула, — повторила Аріана. Слова її відбилися від стін печери: «Загинула… загинула… загинула…».

Згодом, коли вони нарешті повернулися нагору, і гнів князівни трохи охолов, вона відвела дівчину вбік і наказала сісти.

— Еліє, цьому треба покласти край, — мовила до неї Аріана. — Ми вже не в Дорні. Поруч немає твоїх сестер, і все це вже геть не гра і не розвага. Вимагаю від тебе слова, що ти покірно вдаватимеш служницю, аж доки ми не повернемося у Сонцеспис живими і здоровими. Маєш бути сумлінною, зичливою і слухняною. Маєш тримати язика на припоні. Жодного слова не хочу більше чути про Панну Списоношу, кінні герці, жодної згадки про твого батька і сестер. Люди, до яких мене послати домовлятися, є сердюками. Зараз вони служать чоловікові, що зве себе Джоном Конінгтоном, а на ранок можуть легко перебігти до Ланістерів. Щоб здобути прихильність сердюка, потрібне лише золото — а його в Кастерлі-на-Скелі не бракує. Одне слово у негідне вухо, і тебе схоплять заради викупу…

— Авжеж ні! — заперечила Елія. — Це тебе захочуть схопити на викуп. Ти — спадкоємиця Дорну, а я лише байстрючка. За тебе батько дасть скриню золота. А мого батька нема вже на світі.

— Його вбили, та не забули, — відповіла Аріана, яка половину власного життя жадала, щоб її батьком був князь Оберин. — Ти — Піщана Змійка, і великий князь Доран заплатить усяку ціну, аби лише вберегти тебе з сестрами від біди.

На це свавільна дитина принаймні посміхнулася.

— То я маю твоє міцне чесне слово? Чи відіслати тебе назад?

— Даю слово і присягаюся, — похнюпилася Елія, аж ніяк не виглядаючи щасливою.

— Кістками свого батька?

— Кістками мого батька.

«Таку обітницю вона не порушить», — вирішила Аріана. Відтак цьомнула сестру в перших у щоку і відіслала спати. Може, з цієї пригоди ще вийде щось путнє.

— Ніколи не знала, що то за дикунка, доки не побачила ось зараз, — скаржилася Аріана Даемонові Піщанцю трохи згодом. — Навіщо батько повісив її мені на шию?

— Задля помсти? — посміхнувся лицар у відповідь.

Імлисте показалося їм на очі третього дня шляху. Пан Даемон вислав Джоса Ковпака наперед — усе розвідати і дізнатися, хто зараз тримає замок у руках.

— Двадцятеро ходять мурами, а чи й більше, — доповів той, коли повернувся. — Безліч возів та гарб. Важко накладені заїжджають, порожні виїжджають. При кожній брамі стоїть варта.

— Корогви? — запитала Аріана.

— Золоті. Над брамною баштою і кам’янцем.

— Що на них?

— Не бачив, бо вітру не було. Корогви висіли ганчірками.

То була прикрість. «Золота Дружина» пишалася золототканими корогвами, позбавленими малюнків чи візерунків… але і корогви дому Баратеон теж були золоті, хоча несли на собі вінчаного оленя Штормоламу. Вислі золоті ганчірки могли бути і тими, й іншими.

— Інших прапорів не було? Срібно-сірих?

— Я бачив лише золоті, князівно.

Вона кивнула. Імлисте було стольцем дому Мертинс, який мав за знак велику рогату сову, білу на сірому. Якщо їхніх прапорів над замком не було, то плітки ймовірно не брехали, і твердиня дісталася Джонові Конінгтону та його найманцям.

— Пустимося на удачу, — мовила Аріана до свого загону. Розважливість її батька добре прислужилася Дорнові, вона це потроху визнала. Та бували часи і для зухвалості її дядька. — Вперед, до замку!

— Розгорнути ваш прапор? — запитав Джос Ковпак.

— Поки що ні, — заперечила Аріана.

Інколи їй виходило на користь показатися людям владною князівною… та не в усіх місцях цього світу.

За пів версти від замкової брами з-за дерев виступили і затулили їм шлях троє у підбитих шкіряних кубраках і сталевих шоломцях. Двоє мали арбалети, натягнуті й готові до стрільби. Третій був озброєний лише мерзенним вишкіром.

— Куди це вас несе, гарнюні? — запитав він.

— До Імлистого, на зустріч з твоїм паном, — відповів Даемон Піщанець.

— Добре сказав, — охоче кивнув вишкірений. — Ну то ходімо з нами.

Нові сердюцькі господарі у Імлистому величалися Молодим Джоном Муллом і Ланцюгом. Обидва були лицарями — якщо вірити їх власним словам. Жоден не поводився, як звичні Аріані лицарі. Мулл з голови до п’ят вбирався у брунатне, мав шкіру того самого кольору, а у вухах його теліпалися дві золоті монети. Мулли були королями на Тризубі років з тисячу тому, це вона знала, та в оцьому Муллі ані краплі чогось королівського не відчувала. Не був він і надто молодий — виявилося, що його батько теж служить у «Золотій Дружині», де зветься Старим Джоном Муллом.

Ланцюг був рази у півтора вищий за Мулла; на його могутніх грудях схрещувалися два іржаві ланцюги, що бігли від плечей до стегон. Де Мулл носив меча і кинджала, там Ланцюг не мав нічого, крім п’яти стоп залізних ланок, удвічі товщих і важчих за ретязі на його грудях. Ця зброя була йому за щось на кшталт тяжкого батога.

Чолов’яги на вигляд були суворі та гартовані, на мову — різкі й не навчені чемності; рубці на обвітрених обличчях проказували про довгу службу в вільних кумпанствах.

— Полкові осавули, — зашепотів пан Даемон, побачивши їх. — Знав я таку породу…

Щойно Аріана назвалася і розповіла про своє посольство, двоє осавулів виявили належну гостинність.

— Переночуйте тут! — запросив Мулл. — Матимете ліжка для всіх вас. Вранці дамо вам свіжих коней і запасів, які знадобляться. Нехай маестер мосьпанни надішле птаха до Грифонового Сідала — попередити тамтешніх, що їдете.

— І хто ж ці тамтешні? — спитала Аріана. — Князь Конінгтон?

Сердюки перезирнулися.

— Півмаестер, — відповів Джон Мулл. — Його і знайдете у Сідалі.

— А Грифон вже рушив, — додав Ланцюг.

— Куди рушив? — перепитав пан Даемон.

— То не нашого розуму справа, — мовив Мулл. — А ти, Ланцюгу, стули пельку.

Ланцюг пирхнув.

— Та вона ж — Дорн. Чом би їй не знати? Вона ж тут, щоби стати за нас, хіба ні?

«Це мені ще належить вирішити», — подумала Аріана, та розважила за краще про свої сумніви не згадувати вголос.

Надвечір у світлиці високо в Совиній Башті їм подали добрячу вечерю. До товариства пристали овдовіла пані Мертинс та її маестер. Сидячи бранкою у власному замку, стара тим не менш здавалася жвавою і привітною.

— Мої сини та онуки пішли воювати, коли князь Ренлі скликав корогви, — розповіла вона князівні та її супутникам. — Відтоді я їх не бачила, хоча подеколи хтось із них надсилав мені крука. Одного з онуків поранили на Чорноводі, та він вже відтоді одужав. Чекаю, що хлопці скоро повернуться і перевішають оцю злодійську зграю.

І майнула качиною ніжкою в руці на Мулла і Ланцюга, що сиділи від неї через стіл.

— Ми не злодії, — мовив Мулл. — Ми заготівельники.

— То ви що, купили всі ті харчі, що складені у дворі?

— Ми їх заготували, — відповів Мулл. — Селюки виростять іще. А ми служимо твоєму правдивому королю, стара відьмо.

Схоже, його такі пересвари тільки розважали.

— Тож навчися вже чемно розмовляти до лицарів!

— Коли ви двоє — лицарі, то я досі — цнотлива діва, — мовила пані Мертинс. — А розмовлятиму так, яка буде моя ласка. Що ти тоді зробиш — уб’єш мене? Та я вже однак на світі зажилася.

Князівна Аріана запитала:

— Чи досить поштиво до вас ставляться ці вояки, ласкава пані?

— Мене ніхто не зґвалтував, якщо тобі цікаво, — відповіла стара. — А служницям так не поталанило. Хто при чоловікові, хто без — ті горлорізи не добирали.

— Ніхто нікого не ґвалтував! — заперечив Молодий Джон Мулл. — Конінгтон цього не дозволяє. Ми тримаємося наказів.

Ланцюг кивнув ствердно.

— Може, котрусь умовили, то вона сама на спину і впала. Буває.

— Еге ж. Так само, як наших селян умовили віддати весь урожай. Калину зламати чи збіжжя повигрібати — вашій братії однаково. Що в око впало, те й забрали.

Пані Мертинс обернулася до Аріани.

— Як побачите князя Конінгтона, скажіть йому, що я знала його матір, і що їй було б соромно.

«Може, ще побачу», — подумала князівна. І тієї ж ночі відіслала до батька другого крука.

Аріана поверталася до своєї опочивальні, коли почула придушений сміх із сусіднього помешкання. На хвильку вона спинилася і послухала, а тоді штовхнула двері й знайшла Елію Піщанець клубочком на лаві коло вікна у поцілунку з Пір’яном. Коли Пір’ян побачив у дверях князівну, він скочив на ноги й почав щось белькотіти. Обидва любчики мали на собі весь одяг; Аріана подумки трохи втішилася цим і відіслала Пір’яна суворим поглядом та наказом:

— Забирайся!

А тоді обернулася до Елії.

— Він удвічі за тебе старший. До того ж челядник. Прибирає пташиний послід при маестрові. Еліє, чим ти думала?

— Та ми ж лише цілувалися! Хіба я збираюся за нього заміж? — Елія бундючно склала руки на грудях. — Невже гадаєш, я досі хлопцями не цілована?

— Пір’ян — дорослий чоловік.

«Хай і прислуга, та все ж чоловік». Уваги князівни не уникло те, що Елія була саме в тому віці, коли сама Аріана подарувала свою цноту Даемонові Піщанцю.

— Але я тобі не мати. Цілуй хлопців, скільки заманеться, коли повернемося у Дорн. А тут і зараз… цілункам не місце, Еліє. Ми домовилися: сумлінна, зичлива, слухняна. Чи мушу я додати «недоторкана»? Ти присяглася батьковими кістками.

— Я не забула, — похнюпилася Елія, виглядаючи присоромленою. — Сумлінна, зичлива і слухняна. Більше я його не цілуватиму.

Найкоротший шлях з Імлистого до Грифонового Сідала пролягав крізь вогке зелене серце Мокрохащів… а вони ніколи не долалися легко та швидко. Аріані з товариством випало сунути дорогою мало не вісім днів. Шлях супроводжувала музика невпинної, настирливої зливи, що батожила верхівки дерев десь далеко вгорі, хоча під велетенським покровом гілля та листя Аріана з товариством почувалася напрочуд сухою. Ланцюг супроводжував їх у перші чотири дні подорожі на північ, маючи при собі валку возів та десятьох власних людей. Подалі від Мулла він виявився охочішим на язик, і Аріана власними чарами видобула з нього історію його життя. Найбільше він пишався прадідом, який бився разом з Чорним Драконом на Полі Червонотрав’я, а потім перетнув вузьке море разом з Лихим Булатом. Сам Ланцюг народився просто у полку — в табірної дівки від батька-сердюка. Виховали його так, що він вільно розмовляв посполитою мовою і вважав себе вестеросцем, хоча донині у жодне з семи королівств Семицарства навіть ногою не ступав.

«Знайома казка, і то невесела», — подумала Аріана. Життя сердюка перебігало одноманітно — складалося з довгого списку місць, де він воював, ворогів, яких зустрів у бою та убив, і поранень, здобутих у тих-таки боях. Князівна дозволила йому говорити, скільки заманеться, подеколи заохочуючи смішком, доторком, доречним питаннячком, прикидаючись захопленою та зачарованою. Так і дізналася більше, ніж бажала, про вправність Мулла з гральними кістьми, про Двомечника і його пристрасть до рудоволосих жінок, про пригоду, в якій хтось утік з улюбленим слоном Гаррі Стрікланда, про Кицюна і його щасливу кицьку, про безліч інших звитяг та вихваток простих вояків і старшини «Золотої Дружини». А на четвертий день, забувши про пильність, Ланцюг прохопився:

— Щойно здобудемо Штормолам…

На це князівна не дала жодної відповіді, хоча надовго замовкла і замислилася. «Штормолам, кажеш. Цей грифон — зухвале створіння, годі казати. Або навпаки — геть пришелепкувате». Столець дому Баратеон протягом трьох століть, а перед тим — штормових королів від тисячолітньої давнини, Штормолам багатьма вважався нездоланним. Аріана часто чула, як вояки сперечаються, котрий замок у королівствах Вестеросу — наймогутніший. Дехто називав Кастерлі-на-Скелі, інші — Соколине Гніздо дому Арин, ще хтось — Зимосіч на морозній півночі, але завжди згадували і про Штормолам. Казано було, що поставив його сам Брандон Будівник — стримувати лють мстивого бога. Мур замку був найвищим і найміцнішим у всьому Семицарстві, маючи від сорока до вісімдесяти стоп товщини. Єдина могутня кругла башта без вікон поступалася висотою Вишестражеві Староградському більш як удвічі, зате здіймалася прямовисно, без жодних уступів, і мала стіни втричі товщі, ніж будь-які у Старограді. Не було такого обложного гуляй-городу, щоб досягнув бойових ходів Штормоламу; ані журавель, ані ложкова метавка не здатні були пробити його товстелезні мури. «Невже Конінгтон хоче поставити облогу? — питала себе князівна. — Але скільки має для того людей?». Перш ніж замок встигне впасти, Ланістери встигнуть надіслати військо і зняти облогу. «Ні, тут він теж надії не має».

Того вечора вона переказала панові Даемону слова Ланцюга, і лицар спохмурнів з подиву не менше за неї.

— Востаннє, коли я чув, Штормолам тримали вірні князеві Станісу вояки. Здавалося б, Конінгтону корисніше домовитися з іншим бунтівником замість починати проти нього війну.

— Станіс надто далеко, щоб йому допомогти, — розсудила Аріана. — Захопити кілька незначних замків, поки їхні пани та залоги на далекій війні — то одна річ. Але якщо князь Конінгтон і його ручний дракончик оволодіють однією з великих твердинь Семицарства…

— …цьому Семицарству доведеться зважити на нього вже не на жарт, — закінчив за неї пан Даемон. — І ті, кому не до смаку Ланістери, можуть почати збиратися під його корогви.

Тієї ночі Аріана нашкрябала ще одну коротку записку батькові, а Пір’ян відіслав її з третім круком.

Скидалося, що і Молодий Джон Мулл теж відсилав птахів туди й сюди. Надвечір четвертого дня, невдовзі по тому, як Ланцюг зі своїм обозом відкланявся, загін Аріани зустрівся з валкою сердюків, що прямувала від Грифонового Сідала, ще й на чолі з найхимернішою істотою, баченою князівною за життя; істота мала фарбовані нігті та блискучі самоцвіти у вухах.

Лисоно Маар говорив посполитою мовою майже бездоганно.

— Я маю честь бути очима і вухами «Золотої Дружини», панно князівно.

— Але на вигляд ви схожі… — вона завагалася.

— На жінку? — засміявся він. — О ні, запевняю, я — не жінка.

— На Таргарієна, — заперечила Аріана.

Очі прибулець мав світло-бузкові, волосся — водоспад білого срібла і золота. Хай там як, а побачивши його, вона відчула сироти на шкірі. «Чи не так виглядав Візерис? — мимоволі спитала себе вона. — Коли так, то й добре, мабуть, що його вже нема серед живих».

— Ви мені лестите. Кажуть, що жінки дому Таргарієн вродою не мають собі рівних у світі.

— А чоловіки дому Таргарієн?

— Ті, подейкують, іще вродливіші. Та правду кажучи, я бачив лише одного.

Маар узяв її руку в свою і легенько поцілував зап’ясток.

— З Імлистого прислали звістку про ваше прибуття, люба князівно. Ми матимемо за честь супроводити вас до Сідала, та боюся, князя Конінгтона і нашого юного принца ви вже там не побачите.

— Вони рушили воювати?

«Рушили на Штормолам, радше сказати».

— Таки-так.

Лисенієць був вельми відмінною від Ланцюга особою. Цей ані словом не прохопиться даремно, усвідомила князівна, побувши в його товаристві кілька годин. Язиком він плескав чемно та вправно, але майстерно опанував мистецтво говорити багато, не сказавши нічого. Що ж до вершників, які прибули з ним, то її власні супутники вичавили з них не більше, ніж якби ті були геть німими.

Зрештою Аріана вирішила обрати найпряміший шлях. Увечері п’ятого дня шляху від Імлистого, коли загін отаборився коло розкиданих руїн старої вежі, зарослої лозою та мохом, князівна сіла коло Маара і спитала:

— Чи правда, що ви привезли з собою слонів?

— Кількох, так, — ствердив Лисоно Маар, посміхнувшись і стенувши плечима.

— А драконів? Скількох драконів ви маєте?

— Одного.

— Тобто вашого хлопчака.

— Принц Аегон — дорослий чоловік, князівно.

— Він уміє літати? Пихкати вогнем?

Лисенієць засміявся, та його бузкові очі лишилися холодними.

— Чи не грає часом мостивий пан у цивасу? — запитала Аріана. — Мій батько трохи мене навчав. Мушу зізнатися, граю я не надто майстерно, та все ж засвоїла, що дракон сильніший за слона.

— «Золоту Дружину» заснував саме дракон.

— Лихий Булат був драконом хіба що наполовину, зате байстрюком — цілком і назавжди. Я не маестер, але трохи знаюся на історії. Відтоді й донині ви — простий сердюцький полк.

— З вашої ласки, князівно, — проказав Лисоно з шовковою ґречністю, — нам подобається кликати себе вільним побратимством вигнанців.

— Як забажаєте. Згадуючи інші вільні побратимства… ваше стоїть у славі вище від них, цього не заперечу. Та все ж «Золотій Дружині» завдавали поразки щоразу, як вона перетинала море до Вестеросу. Вона програла під проводом Лихого Булата, зрадила сподівання Чорножарів на престол, не впоралася і під рукою Маелиса Мерзенного.

Її промова, здавалося, розважила Маара.

— Мусите визнати, ми досить наполегливі. До того ж у деяких зі згаданих вами справ ми були на волосину від перемоги.

— А в деяких не були навіть близько. До того ж ті, хто загинув у запеклому рівному бою — не живіші за тих, кого різали без опору, мов баранів. Великий князь Доран, мій батько, є мудрою людиною і втручається тільки в ту війну, яку сподівається виграти. Якщо примхлива доля війни обернеться проти вашого дракона, «Золота Дружина» знову втече, як раніше, на той берег моря. Так вчинив і сам князь Конінгтон, коли Роберт розбив його у Битві Дзвонів. Дорнові ж тікати нема куди. Отже, чому ми маємо віддати наші мечі та списи вашій непевній справі?

— Принц Аегон — вашої крові, князівно. Син принца Раегара і Елії Дорнійської, сестри вашого батька.

— Даянерис Таргарієн — теж нашої крові. Вона донька короля Аериса, сестра Раегара. І вона має драконів, якщо чутки не брешуть. — «Вогнем та кров’ю». — До речі, де вона?

— За пів світу звідси у Невільницькій затоці, — відповів Лисоно Маар. — Що ж до цих славетних драконів, яких вона буцімто має, на власні очі я їх не бачив. У цивасі, не сперечатимуся, дракон могутніший за слона. Проте на полі битви дайте мені слонів, яких я можу побачити, помацати і кинути на ворогів. А собі заберіть драконів, зітканих з пліток і сподівань.

Князівна замовкла, замислившись. І того ж вечора відіслала до батька четвертого крука.

І ось нарешті сірого вогкого дня, посеред дрібної холодної мжички з морських туманів виникло Грифонове Сідало. Лисоно Маар здійняв руку, від скельних стрімчаків відбилася луна дзвінких сурм, і перед ними роззявилася замкова брама. Князівна побачила, що просяклий дощем прапор над в’їзною вежею був біло-червоним, у кольорах дому Конінгтон, але присутні були і золоті прапори вільного кумпанства. Прибульці в’їхали валкою по двоє через гребінь, відомий під назвою «грифонове горло», а обабіч шляху на скелях унизу гриміли води затоки Човнозгуби.

В самому замку назустріч дорнійській князівні виступило з тузінь старшини «Золотої Дружини». Один за одним вони ставали на коліно і притискалися вустами до тилу її долоні, поки Лисоно Маар називав імена. Більшість сказаних імен вилетіла в неї з голови щойно почутими.

Найголовнішим серед вітальників був немолодий чоловік з сухорлявим, помережаним зморшками, чисто голеним обличчям та довгим волоссям, зав’язаним на потилиці у вузол. «Цей не з вояцтва», — одразу відчула Аріана, і лисенієць потвердив її здогадку, назвавши його Хальдоном Півмаестром.

— Маємо для вас і вашого почту помешкання, князівно, — мовив Хальдон, коли вітання нарешті вичерпалися. — Сподіваюся, вони вас задовольнять. Знаю, що ви шукаєте князя Конінгтона, і він теж якомога швидше бажав би перемовитися з вами. Тож із вашої ласки, на ранок ви сядете на корабель і невдовзі дістанетеся його.

— Куди дістануся? — зажадала знати Аріана.

— Хіба вам не сказали? — Хальдон Півмаестер вшанував її посмішкою такою ж тонкою і гострою, як лезо ножа. — Штормолам тепер наш. Правиця чекає на вас там.

Наперед виступив Даемон Піщанець.

— Човнозгуба буває небезпечною навіть у ясний літній день. Краще їхати до Штормоламу суходолом.

— Дощі розвезли дороги у болото. Шлях забере днів зо два, а чи й зо три, — відповів Хальдон Півмаестер. — А корабель доправить ясну панну туди хіба за пів дня. На Штормолам з Король-Берега суне військо. Вам краще буде сховатися за його мурами до початку битви.

«А чи краще?» — спитала себе Аріана.

— Битви? Чи облоги?

Опинитися у пастці в стінах Штормоламу їй аж ніяк не бажалося.

— Битви, — рішуче потвердив Хальдон. — Принц Аегон має намір розтрощити ворога у полі.

Аріана перезирнулася з Даемоном Піщанцем.

— То чи не матимете ласку провести нас до кімнат? Я бажала б освіжитися і перевдягтися у сухе.

Хальдон вклонився.

— Негайно і охоче.

Все її товариство розташували у східній башті, гостроверхі вікна якої дивилися на затоку Човнозгубу.

— Вашого брата у Штормоламі немає, це ми вже знаємо напевне, — мовив пан Даемон, щойно вони опинилися за зачиненими дверми. — Якщо Даянерис Таргарієн і має драконів, вони звідси за пів світу, і Дорнові з них жодного зиску. На нас, князівно, у Штормоламі нічого доброго не чекає. Якби князь Доран бажав послати вас у розпал битви, то дав би три сотні лицарів замість трьох.

«Не будьте такі певні, пане. Батько відіслав брата до Невільницької затоки з п’ятьма лицарями і маестром».

— Я мушу побалакати з Конінгтоном. — Аріана розстебнула сонце і спис, які зчепилися, тримаючи її кирейку, і дозволила просяклому дощовою водою вбранню стекти з плечей на підлогу вогкою купою. — І принца сього драконового хочу побачити нарешті. Якщо він справді син Елії…

— Хай там чий він син, а коли Конінгтон стане у поле проти Мейса Тирела, то скоро буде бранцем або трупом.

— Тирела нема чого боятися. Мій дядько Оберин…

— …лежить мертвий, князівно. А десять тисяч цього війська рівні за силою всій потузі «Золотої Дружини».

— Авжеж князь Конінгтон знає, чого варта його потуга. І якщо хоче битви у полі, то має вірити, що зуміє її виграти.

— Скільки вояків загинули у битвах, вірячи, що переможуть? — пробурчав пан Даемон. — Відмовте їм, князівно. Не довіряю я сердюкам. Не їдьте до Штормоламу.

«Чого це він забрав у голову, що мені дозволять вибирати, їхати чи не їхати?». Вона мала неприємне відчуття, що Хальдон Півмаестер і Лисоно Маар посадять її вранці на той корабель, не спитавшись її волі. «Та й краще не спокушати долю».

— Пане Даемоне, ви служили зброєносцем моєму дядькові Оберину, — мовила вона. — Якби ви зараз стояли перед ним, то і йому б порадили відмовити, невже так?

Князівна не чекала на відповідь.

— Я знаю, що ви скажете. І якщо хочете нагадати, що я — не Червоний Гаспид, то це я теж знаю. Але князь Оберин мертвий, князь Доран — старий і хворий, а я — спадкоємиця Дорну.

— Саме тому вам не слід піддаватися небезпеці.

Раптом Даемон Піщанець став на коліно.

— Надішліть до Штормоламу мене у ваше місце! Тоді, якщо грифонові задуми не справдяться, і Мейс Тирел забере собі замок, я буду в ньому звичайним безземельним лицарчуком, що поклав меча перед самозванцем у надії на славу та здобич.

«А якщо схоплять мене, Залізний Престол матиме вагомий доказ, що Дорн змовився з сердюками і допоміг їм у вторгненні».

— Це така відвага з вашого боку — прагнути оборонити мене, добрий лицарю. За неї я вам щиро вдячна.

Аріана взяла його за руки і підняла на рівні.

— Але мій батько ввірив се доручення мені, не вам. Коли настане ранок, я вирушу дражнити дракона у його лігві.

ЗАБУТИЙ БОГОМ

У ЧЕРЕВІ ЗВІРА завжди панувала ніч.

Німі почвари позбавили його ряси, черевиків і перепаски на стегнах, лишили вбраним тільки у волосся, кайдани і рубці. Солона вода плюскотіла навколо ніг, коли починався приплив, доходила подеколи до чоловічих місць, а потім знову спадала з відпливом. Ноги йому страшенно розпухли, розім’якли, стали завбільшки з неоковирні окости. Він знав, що сидить у якійсь в’язниці, та не знав, ані де, ані як довго.

Перед цією в’язницею була якась інша, а між ними — корабель, «Тиша». Тієї ночі, коли його перевозили, він бачив місяць, що плавав у морі чорного вина з викривленим обличчям, схожим йому на Еурона. У пітьмі шаруділи пацюки, плавали у воді. Вони кусали його вві сні, доки він не прокидався і не відганяв їх вереском та безладним вовтузінням. Бородою і черепом Аерона повзали воші, блохи та черви. Він відчував, як вони ворушаться у волоссі й кусаються так, що потім нещадно свербить, але ланцюги були такі короткі, що не залишали жодної надії пошкребтися. Залізи, що припинали його до стіни, були старі та іржаві, а кільця на руках врізалися у запʼястки. Коли приплив приходив поцілувати його, до ран потрапляла сіль, і він зойкав з болю.

А коли нарешті приходив сон, підступала пітьма, ковтала його, і тоді приходили сновидіння… Урі та рипіння зіржавілої завіси на дверях.

Єдине світло в цьому вогкому світі падало з ліхтарів у руках відвідувачів — а вони з’являлися так рідко, що світло тепер вже різало очі. Безіменний кислопикий чолов’яга приносив їжу — солону яловичину, твердішу за дерев’яні тріски, поїдений хробаками хліб, слизьку смердючу рибу. Аерон жадібно ковтав і жадав іще, хай часто-густо і вибльовував усе трохи згодом. Той, хто приносив їжу, був темний шкірою, похмурий, німий. Аерон не сумнівався, що язика йому вирізали.

Такий був Еуронів звичай. Світло зникало, коли зникав німий, і знову Аеронів світ ставав вогкою пітьмою, де смерділа цвіль, бруд і лайно. Час від часу Еурон з’являвся сам. Аерон прокидався віді сну і бачив брата, що стояв над ним із ліхтарем у руці. Колись давно, ще на «Тиші», він підвісив ліхтаря на стовп і налив їм по чарі вина.

— Випий зі мною, брате, — мовив він.

Тієї ночі на ньому була залізна луската броня і корзно криваво-червоного шовку. Латка на оці блищала червоною шкірою, губи синіли.

— Навіщо я тут? — натужно скрекотнув до нього Аерон з-під вуст, укритих кіркою. — Куди ми пливемо?

— На південь — по нові землі, здобич, драконів.

«Божевілля».

— Моє місце — на островах.

— Твоє місце — там, де я схочу. Я — твій король.

— І чого ж ти хочеш?

— А що ти даси мені такого, чого я раніше не мав? — вишкірився Еурон. — Я лишив острови в руках старого Еріка Бий-Залізо і скріпив його вірність рукою нашої солоденької Аші. Не треба мені, щоб ти там проповідував проти мого престолу — от я й забрав тебе з нами.

— Випусти мене. Цього хоче бог.

— Випий зі мною. Цього хоче твій король.

Еурон ухопив жменю скуйовдженого чорного волосся, відтягнув жерцеву голову назад і підніс чару вина до його вуст. Але до рота полилося не вино. Воно було густим і в’язким, мало смак, який змінювався з кожним ковтком — то гіркий, а то солодкий. Коли Аерон спробував виплюнути, брат ухопився міцніше і змусив його випити ще.

— Отак, святеннику. Ковтай, не барися. Це вино чаклунів, солодше за твою солону воду, і правди в ньому більше, ніж в усіх богах на землі.

— Проклинаю тебе, — вимовив Аерон, коли чара спорожніла. Напій стікав йому з підборіддя у довгу чорну бороду.

— Якби я видер язика кожному, хто мене проклинав, то вичинив би з них собі кирею.

Аерон відхаркнув і плюнув. Плювок повис на братовій щоці — чорно-синій, лискучий. Еурон струсив його з обличчя пальцем, потім вилизав палець начисто.

— Твій бог прийде до тебе уночі. Принаймні, якийсь бог та прийде.

І коли Мокрочуб заснув, обвиснувши у кайданах, він почув рипіння іржавих завіс.

— Урі! — скричав він.

Але не було ані завіс, ані дверей, ані Урі. Його брат Урігон давно помер, і все ж стояв отам перед ним. Одна рука була чорна і набрякла, кишіла червами й смерділа — та все ж то був Урі, ще зовсім хлопчина, як того дня, коли помер.

— Ти знаєш, що чекає під хвилями морськими, брате?

— Потоплий Бог, — відповів Аерон, — у підводних палатах.

Урі струснув головою.

— Черви… черви на тебе чекають, Аероне.

Коли він засміявся, обличчя йому злізло з черепа, і жрець побачив, що то не Урі, а Еурон, чиє сміхотливе око було приховане. На світ він тепер дивився кривавим оком, темним і жахливим. Від голови до п’ят убраний в луску чорну, наче онікс, він сидів на кургані чорних черепів, карлики пустували коло ніг його, а позаду палала пуща лісу.

— Кривава зірка провістила кінець, — мовив він до Аерона. — Останні дні настали, світ буде поруйновано і перероблено. З могил і склепів, де лежать кістки, постане новий бог.

Тоді Еурон підніс до вуст могутній ріг і засурмив, і дракони, кракени та сфінкси прийшли на його заклик і схилилися перед ним.

— Стань на коліна, брате, — наказав Вороняче Око. — Я ж бо твій король і бог. Шануй мене, і я зроблю тебе своїм жерцем.

— Ніколи. Не може безбожник сидіти на Морекамінному Престолі!

— Нащо мені здався той чорний твердий камінь? Поглянь-но, брате, де я сиджу.

Аерон Мокрочуб поглянув. Кургану черепів більше не було. Натомість під Воронячим Оком блищав метал: високий, могутній, покручений престол залізних гостряків, зубів і зламаних клинків, що капотіли кров’ю.

Найдовші гостряки мали на собі наколотих богів. Була там Діва, і Батько з Матір’ю, і Воїн зі Старицею, а з ними Коваль… і навіть Морок. Вони висіли обіч розмаїття чудернацьких богів чужих країн: Великого Пастиря і Чорного Цапа, триголового Тріоса і Блідого Малюка Бакалона, Господа Світла і бога-метелика острова Наат.

А серед них, набряклий і зелений, поїдений крабами, висів і гнив Потоплий Бог, капотячи з чуприни водою моря. Тоді Еурон Вороняче Око знову зареготав, і жрець прокинувся з вереском у надрах «Тиші», а ногою його потекла сеча. То було лише видіння, народжене від чорного вина.

Король-віче — ось що було останнє, закарбоване у Мокрочубовій пам’яті. Коли капітани підняли Еурона собі на плечі й привітали яко свого короля, жрець нишком подався шукати брата Віктаріона.

— Блюзнірство Еурона прикличе лють Потоплого на голови всіх нас, — застеріг він великого керманича.

Але Віктаріон уперто промовляв, що бог підніс їхнього брата над усіма, і лише бог може його скинути. «Він не діятиме, — зрозумів тоді жрець. — Тож мушу я». Король-віче обрало Еурона Вороняче Око, але король-віче складалося з людей, а люди є слабкими й недолугими, їх легко звабити золотом і брехнею. «Я скликав їх сюди, до кісток Нагги у палатах короля Герея. Скликав, аби обрати праведного короля». Та в п’янім божевіллі вони згрішили. Тепер йому належало змінити те, що скоїли вони.

— Капітани й королі піднесли Еурона, та простолюддя скине його в порох, — пообіцяв він Віктаріонові. — Я піду на Великий Вик, на Харло, на Косач… та хоч би і на Пайк. У селищах і замках почують голос мій. Не сидіти безбожникові на Морекамінному Престолі!

Відбувши з братової гостини, він пішов шукати втіхи в морі. Кількоро потопельників хотіли піти за ним, але Аерон відіслав їх геть короткими різкими словами. Він не хотів іншого товариства, крім свого бога.

Внизу, де спочивали лодії, витягнуті на камʼянистий суходол, він знайшов чорну солону хвилю, яка никала берегом, пінилася білим, розбиваючись на злому зубатому камені, наполовину похованому піском. Вода була холодна, мов лід, але Аерон, увійшовши в неї, не відсахнувся від пестощів свого бога. Хвилі розбивалися на його грудях, одна за іншою, намагалися збити долу, та він просувався вперед, дедалі глибше, доки вода не захвилювалася над головою. Смак солі на вустах був солодший за все вино світу.

Впереміш із віддаленим ревищем співу та святкування, що долинало з берега, він почув слабке рипіння лодій, витягнутих на низький берег. Чув стогін вітру, а тоді наче тихий плач. Чув гуркіт хвиль, наче то бог лупав у щит, закликаючи його до битви. А тоді до нього знову зʼявився Потоплий Бог, і голос його загримів, наливаючись силою, з глибин моря.

— Аероне, вірний і добрий мій слуга, ти мусиш сказати залізянам, що Вороняче Око не є правдивим королем, що Морекамінний Престол за правом належить… належить…

Ні, не Віктаріонові. Його брат Віктаріон постав перед капітанами й королями і був відкинутий.

Ні, не Аші. Серцем Аерон завжди любив Ашу найбільше з усіх дітей свого брата Балона. Потоплий Бог благословив її душею воїна і мудрістю короля — але обтяжив і проклянув жіночим тілом. Не бувало такого, щоб жінка правила на Залізних островах. Не варто було їй навіть і пнутися. Аби ж вона сказала за Віктаріона, додала свою потугу до його… Хапаючи дрижаки у морі, Аерон вирішив: іще не пізно. Якби Віктаріон узяв Ашу за дружину, вони б запанували разом як король і королева. У давні часи кожен острів мав короля-над-сіллю і короля-над-скелею. То нехай нині повернеться Старий Звичай.

Аерон Мокрочуб посунув назад до берега, сповнений лютої рішучості. Він скине Аерона в порох — і то не мечем і сокирою, а силою віри. Вправно ступивши кілька легких кроків мокрим камінням, він на мить спинився, щоб відкинути з очей вогке чорне волосся, яке обліпило йому чоло і щоки.

Саме тоді вони й схопили його — німі почвари, які стежили, чекали, скрадалися за ним берегом попід прибоєм. Дужа рука затулила рота, щось тверде загилило в потилицю. Коли наступного разу Мокрочуб розплющив очі, то був забитий в кайдани у суцільній пітьмі. Далі була лихоманка, смак крові в роті, марні судоми в залізах глибоко у череві «Тиші». Хтось слабший духом заквилив би, але Аерон Мокрочуб молився уві сні й увіч, і навіть у хворобливому маренні. «Мій бог випробовує мене. Мушу зберегти силу і віру».

Одного разу — в іншій темниці, ще перед цією — харч йому принесла жінка замість Еуронових почвар. Вона була юна, вродлива, повнотіла, вбрана у шати, що носять панни зелених земель. У світлі ліхтаря вона здалася Аеронові найчарівнішим створінням, яке бачили його очі.

— Дівчино, — мовив він, — я є слугою Божим. Наказую тобі мене звільнити.

— О ні, цього я не можу, — відповіла вона. — Та маю для вас їжу. Кашу з медом.

Вона сіла поруч на ослоні й почала годувати його з ложки.

— Де це я? — спитав він, ковтаючи.

— У замку пана батька на Дубощиті.

«Отже, Щитові острови. За тисячу верст від дому».

— А ти хто сама, дитино?

— Фаля Буйцвіт, тілесна донька князя Клепача. Маю стати дружиною-з-солі для короля Еурона. Тоді ми з вами зродичаємося.

Аерон Мокрочуб підвів на неї очі. На потрісканих вустах вистигала каша.

— Дівчино… — Кайдани брязнули, коли він ворухнувся. — Тікай. Він тебе скривдить. І вбʼє.

Вона засміялася.

— Дурниці кажете! Я його пані, його кохана. Він мені дарує коштовні речі: шовки, і хутра, і блискучі самоцвіти. А сам на них каже: ганчірки і каміння.

— Воронячому Окові байдуже до тих речей.

Цим він і вабив інших собі на службу. Більшість капітанів лишали собі левову частку здобичі. Еурон не брав собі майже нічого.

— Він дарує мені всілякі сукні, яких тільки схочу, — вдоволено щебетало дівчисько. — Мої сестри змушували мене служити їм біля столу, то Еурон звелів їм служити мені — голісінькими, в чому мати народила! Хіба б він таке зробив, якби не кохав мене?

Вона поклала долоню собі на черево і розгладила шовк сукні.

— Я подарую йому синів, багато синів…

— Він має синів.

— Підлих байстрюків брудної крові, каже Еурон. Мої сини вивищаться над ними — він присягнувся мені в цьому вашим власним Потоплим Богом!

Аерон ладен був за нею розплакатися. «Кривавими слізьми», — подумалося йому.

— Перекажи моєму братові од мене. Та не Еуронові — Віктаріонові, великому керманичу Залізного флоту. Ти знаєш, про кого я кажу?

Фаля відсахнулася.

— Знаю, — сказала. — Та не зможу нічого переказати. Його немає.

— Немає? — Це був найтяжчий удар з усіх. — Куди ж він подівся?

— На схід, — відповіла вона, — з усіма кораблями. Він має доправити до Вестеросу драконову королеву. Я стану Еуронові дружиною-з-солі, та він мусить мати і дружину-зі-скелі — королеву, щоб правила Вестеросом при його боці. Про неї кажуть: найвродливіша у світі жінка, ще й драконів має. Ми з нею станемо близькі, мов сестри!

Аерон Мокрочуб ледве її чув. «Віктаріон завіявся за пів світу, а там хтозна — чи не загинув». Авжеж Потоплий Бог схотів випробувати його віру. Це йому така наука. «Не покладайся на людей, вони не варті твоєї довіри. Лише віра в мене тебе врятує».

Тієї ночі, коли до келії ввірвався приплив, жрець молився, щоб він здіймався всеньку ніч і зрештою скінчив його муки. «Я ж був Твоїм відданим і незламним слугою, — молився він, судомлячись у кайданах. — То вийми мене з руки брата мого і забери попід хвилі, де сяду я при Твоїм боці».

Але спасіння не прийшло; натомість прийшли німі почвари, що розкували кайдани і грубо витягли його довгими камʼяними сходами туди, де у холодному чорному морі гойдалася «Тиша».

А за кілька днів, коли посудина здригалася у обіймах бурі, Вороняче Око зійшов донизу знову, тримаючи ліхтаря. Цього разу в іншій його руці був кинджал.

— Молишся, жерцю? Твій бог тебе кинув.

— Помиляєшся.

— Це ж я навчив тебе молитися, братику. А ти ба вже й забув? Я зазирав до твоєї опочивальні щоразу надвечір, як випʼю надміру. Ти тоді ділив покої з Урігоном, високо у морській башті. Я чув, як ти там молишся за дверми. І завжди питав себе: чи ти благаєш, щоб я тебе обрав, а чи щоб відпустив?

Еурон притиснув ножа до Еуронового горла.

— То помолися зараз. Благай скінчити твої муки, і я скінчу.

— Не зважишся, навіть ти, — відповів Мокрочуб. — Я твій брат. Немає гіршого прокляття, ніж те, що лягає на вбивцю родичів.

— А все ж я маю на голові корону, а ти — кайдани на руках. Як це твій Потоплий Бог таке дозволив, коли я вбив трьох братів?

Аерон глипнув на нього в розпачі.

— Трьох?!

— Ну як рахувати зведенюків. Пригадуєш Робіна? Ганебне створіння. Памʼятаєш, яку він мав голову — велетенську, мʼяку? Плямкав щось і гидив під себе, нічого іншого не вмів. То був мій другий. Харлон — перший. Варто було лише носа йому защипнути. Сіра лускачка обернула йому рота на камінь, тож він і скрикнути не міг. Але очима аж скаженів, коли помирав. Благав мене, щоб пожалів. Коли життя його облишило, я пішов сцяти в море і чекати, чи не вдарить мене бог. Не вдарив. Ой, а Балон був третім… та ти й сам знаєш. Сам я справу зробити не міг, але з мосту його скинула, вважай, моя рука.

Вороняче Око глибше втиснув кинджала, і Аерон відчув, як шиєю задзюрила кров.

— Якщо твій Потоплий Бог не стер мене на порох за вбивство трьох братів, то чого перейматиметься за четвертого? Бо ти служив йому жерцем?

Він ступив крок назад і прибрав кинджала до піхов.

— Але сьогодні я тебе не вбʼю. Ти ж свята людина, і кров маєш святу. Мені ця кров ще знадобиться… трохи згодом. Наразі тебе приречено жити.

«Свята людина зі святою кровʼю, — подумав Аерон, поки брат видирався вгору на чардак. — Глузує з мене, і з Бога теж. Убивця рідних. Блюзнір. Гемон у людській подобі». Тієї ночі він молився за братову смерть.

У другому підземеллі почали зʼявлятися інші божі служителі, щоб поділити його муки. Трійко носило ряси септонів зелених земель, один — червоне вбрання жерця Ра-Гльора. В останньому нелегко було впізнати людину. Обидві його руки було спалено до кісток, від обличчя лишилося чорне спечене жахіття, де з-над потрісканих щок, які спливали брудом, безвіч витріщалися два рухливих сліпих ока. Цей помер за кілька годин по тому, як його прикували до стіни, але німі почвари залишили його труп гнити ще на три доби.

Останніми були двоє химородників зі сходу — зі шкірою білою, мов гриби, і вустами буряково-синіми, наче тяжкі синці; обоє були такі висушені голодом, що тільки шкіра й лишилася на кістках. Один втратив обидві ноги. Німі причепили його до сволока.

— Прей! — скиглив він, хилитаючись туди-сюди. — Прей, Прей!

Мабуть, то було імʼя гемона, якому він уклонявся. «Потоплий Бог оборонить мене, — сказав собі жрець. — Він сильніший за облудних богів, яким моляться усі вони; сильніший за їхню чорну химородь. Потоплий Бог подарує мені святу свободу».

У мить просвітлення Аеріон питав себе, навіщо Вороняче Око збирає собі священиків і жерців, але гадав, що відповідь не буде йому до вподоби. Віктаріон зник, а з ним і надія. Аеронові потопельники, напевне, гадали, що Мокрочуб ховається на Старому Вику, Великому Вику, а чи на Пайку, і питали себе, чи здійме він знову голос проти безбожного короля.

У гарячкових снах його діймав Урігон. «Ти мертвий, Урі, — думав Аерон. — Спи, дитино, і не чіпай мене більше. Невдовзі я прийду воззʼєднатися з тобою».

Коли Аерон починав молитися, безногий чаклун моторошно квилив, а його приятель шалено белькотів щось своєю чудернацькою східною говіркою — проте лаялися вони чи про щось благали, того жрець знати не міг. Септони теж щось час від часу бурмотіли, але слів їхніх він не добирав. Аеронові спало на думку, що їм, певно, вирізали язики.

Коли Еурон зʼявився знову, волосся йому було зачесано назад від лоба, а вуста були такі блакитні, що мало не чорні. Корону плавникового дерева він десь залишив, а натомість убрався у залізний вінець з вістрями, зробленими з акулячих зубів.

— Що мертве, те вже не помре, — люто просичав Аерон. — Бо хто скуштував смерті, тому вже боятися нічого. Він потонув, але постав сильнішим, ніж був, зі сталлю і вогнем.

— І ти так зможеш, брате? — спитав Еурон. — Гадаю, ні. Якщо вже я тебе потоплю, ти потоплим і лишишся. Всі боги — лише побрехеньки, але твій ще й людей смішить. Бліда істота в людській подобі, руки-ноги поламані й напухлі, волосся плаває в воді, а обличчя підʼїдають риби… який бовдур такому вклонятиметься?

— Він і твій бог теж! — уперто вигукнув Мокрочуб. — Коли ти помреш, Вороняче Око, то потрапиш на його суворий суд. А далі вічно житимеш морським слимаком, плазуватимеш на череві й жертимеш лайно. Коли не боїшся вбивати власних родичів, то перетни мені горлянку, та й годі. Мене втомили твої божевільні вихваляння.

— Вбити власного меншого братика? Кров моєї крові, уродженого від лона Квелона Грейджоя?! І хто ж тоді зі мною разом порадіє з моїх здобутків? Коли кохані люди поруч, то й перемога солодша.

— Твої перемоги — порожні й марні. Тобі не втримати Щитові острови.

— А нащо мені їх тримати? — Усміхнене братове око сяяло в світлі ліхтаря, блакитно-чорне, повне лихого вогню. — Щити своє відбули. Однією рукою я їх захопив, іншою — роздав. Великий король-бо має щедрі руки, брате. Хай ті острови тримають нові князі. Завоювання тих скель у морі назавжди лишиться моєю честю й славою. Якщо ж їх буде втрачено, ганьба впаде на голови чотирьох дурнів, які так завзято вхопилися за мої дарунки.

Він підсунувся ближче.

— Наші лодії нишпорять угору Мандером і всюди вздовж узбережжя, аж до Вертограду і Рожвинової протоки. Старий Звичай, брате.

«Божевілля».

— Звільни мене! — наказав Аерон Мокрочуб найсуворішим голосом, який мав. — Або взнаєш гнів Божий!

Еурон видобув різьблений камʼяний глек і чару для вина.

— Виглядаєш спраглим, — мовив він, поки наливав. — Не завадить тобі випити чогось, от як «вечірньої тіні».

— Ні! — відвернув обличчя Аерон. — Кажу тобі, ні.

— А я кажу — так.

Еурон відтяг йому голову за волосся назад і знову змусив пити лихий трунок. Аерон намагався стиснути вуста, теліпати головою з боку вбік і опиратися, як тільки міг… проте наприкінці мусив ковтати або захлинутися.

Другого разу сни стали ще гіршими. Він бачив, як лодії залізняків у безладі пливуть і палають у морі червоної крові, що аж кипіла. Він знову побачив брата на Залізному Престолі, та Еурон більше не був людиною — він здавався радше багатоногим чудовиськом, породженим кракеном з глибин; обличчя його було суцільним клубком рухливих мацаків. Позаду стояла тінь у жіночій подобі — висока, довготелеса, жахлива на вигляд; у руках її мерехтів блідий вогонь. Їх розважали карлики-мартопляси, голі спотворені чоловіки й жінки — вони спліталися у плотській хіті, кусали й дерли один одного, а Еурон з супутницею реготали й реготали…

Снилося Аеронові й потоплення — але не те блаженство, яке мало прийти до нього у підводних палатах Потоплого Бога, а жах, що відчували навіть вірні з вірних, коли вода заливала їм роти, носи й легені, позбавляючи останнього подиху. Тричі прокидався Мокрочуб, і тричі то було не справжнє пробудження, а лише нова частина старого сну. Та нарешті настав день, коли розчахнулися двері комірчини, і досередини ввійшов, хлюпаючи ногами, німий слуга без крихти харчів у руках; натомість він тримав однією кільце з ключами, а іншою — ліхтар. Світло болюче різало очі, й Аерон боявся думати, що воно означає. Яскраве і жахливе. Щось змінилося. Щось сталося.

— Веди їх сюди! — наказав з похмурого мороку трохи знайомий голос. — І хутко, бо знаєш, який він буває.

«Та знаю. Ще змалку знав».

Один з септонів щось перелякано писнув, коли німий зняв його кайдани — наче спробував заговорити геть придушеним голосом. Безногий чаклун витріщився вниз на чорну воду, рухаючи вустами у мовчазній молитві. Коли німий прийшов по Аерона, жрець спробував опиратися, але сила облишила руки й ноги — вистачило одного добрячого стусана, щоб його вгамувати. Йому розкували запʼясток, тоді другий. «Вільний, — сказав він собі. — Я на волі».

Та спробувавши ступити хоч крок, Аерон негайно відчув, як заслаблі ноги підламуються під ним. Жоден з бранців не мав сили зрушити з місця самотужки. Зрештою німий мусив покликати на допомогу таких самих почвар. Двійко з них підхопили Аерона попід руки і потягли вгору гвинтовими сходами. Ступні його билися об сходинки, гострий біль відлунював у стегна. Аерон мусив закусити губу, щоб не кричати вголос. Химородників жрець чув одразу за собою. Септонів тягли останніми; вони зойкали і схлипували. З кожним поворотом сходинки яснішали, і нарешті ліворуч у стіні зʼявилося віконце — лише бійниця у камені, ледве завширшки з долоню, але промінь світла вона досередини пустила. «Такого золотого, — подумав Мокрочуб, — такого прегарного».

Коли його нарешті витягли сходами на світло, жрець відчув на обличчі тепло, і щоками ринули сльози. «Море. Чую пахощі моря. Потоплий Бог мене не кинув. Море допоможе видужати. Що мертве, те вже не помре, ба постане знов, тверде і непохитне…»

— Відведіть мене до води! — наказав він так, наче його досі на рідних Залізних островах оточували його потопельники; проте німі почвари були слугами його брата і його не слухали. Аерона потягли ще кудись сходами вгору, освітленим смолоскипами проходом, а далі до темнавої камʼяної палати, де на кроквах хилиталося і крутилося з десяток трупів у зашморгах. Стільки ж Еуронових керманичів зібралися у палаті попід трупами за келихом вина. Ліворукий Лукас Кидь сидів на почесному місці, накинувшись важким шовковим гобеленом, наче княжим корзном. Поруч сидів Рудий Весляр, а далі — Гостропикий Джон Мрав, Камʼяний Кулак і Рогін Солона Борода.

— Хто ці мертвʼяки? — завимагав Аерон. Язик йому так розпух, що слова вийшли з рота хрипким шепотом, слабшим за мишачий пердь.

— Пан цього замку і його чадь. — Голос належав Торвольдові Бурозубу, одному з братових капітанів і майже такому ж ницому мерзотнику, як сам Вороняче Око.

— Свині, — докинув ще один мерзотник на прізвисько Рудий Весляр. — Це був їхній острів. Шматок скелі неподалік Вертограду. Вони рохкали на нас якісь погрози. Рожвин, рох-рох. Вишестраж, рох-рох. Тирел, рох-рох-рох! Ну то ми надіслали їх рохкати і верещати в пеклі.

«Отже, Вертоград». Відколи Потоплий Бог благословив його другим життям, Аерон Мокрочуб не насмілювався так віддалятися від Залізних островів. «Тут мені не місце. Я тут чужий. Я маю бути зі своїми Потопельниками, проповідувати проти Воронячого Ока».

— То що там, ваші боги зглянулися на вас у пітьмі? — запитав Ліворукий Лукас Кидь.

Один з химородників прогарчав якусь відповідь бридкою східною говіркою.

— Проклинаю вас усіх, — відповів Аерон.

— Твої прокляття сили тут не мають, — відповів Ліворукий. — Вороняче Око добре годував твого Потоплого, він од жертв мав уже розжиріти. Слова — то вітер, а кров — то сила. Ми віддали морю тисячі тіл, і бог дарував нам перемоги!

— Вважай, і тебе благословило, Мокрочубе, — мовив Камʼяний Кулак. — Ми знову виходимо у море. На нас суне Рожвинів флот. Поки вони огинали Дорн, вітри їм не сприяли; та все ж потроху їх сюди принесло, аж боягузливі шкиринди в Старограді посміливішали. Тепер сини Лейтона Вишестража рухаються Шемріт-Сагою в надії запопасти нас ззаду.

— А ти-таки знаєш, як це буває — коли запопадуть ззаду, ге? — зареготав Рудий Весляр.

— Заберіть їх на кораблі, — наказав Торвольд Бурозуб.

Так Аерон Мокрочуб знову повернувся до солоного моря. З тузінь лодій витягли до корабельні попід замком, і ще вдвічі по стільки лежало вздовж узбережжя. На щоглах майоріли знайомі прапори: кракен Грейджоїв, кривавий місяць Витягів, бойовий ріг Діверів. Але над гузами кораблів маяло знамено, якого жрець досі не бачив — червоне око з чорною зіницею під залізним вінцем, який несли дві ґави.

А далі за ними тихе зеленкувате море колисало ціле ройовисько купецьких кораблів. Кочі, думбаси, рибальські лайби, навіть велетенський дуб — наче розжиріла свиня завбільшки з кита. Мокрочуб знав: то все здобуто війною. Еурон Вороняче Око стояв на чардаку «Тиші», вбраний у чорний лускатий обладунок, що подібного Аерону ще не траплялося на очі. Чорний він був, наче густий дим, але носив його Еурон так легко, наче найлегший шовк. Лусочки облямовано було червоним золотом; коли вони рухалися, то блимали і мерехтіли. Металом бігли візерунки — вихори, єрогліфи, таємничі ворожбитські символи, — наче пронизуючи саму його товщу.

«Валірійський булат, — зрозумів Мокрочуб. — Його обладунок скуто з валірійського булату». В усьому Семицарстві не було людини, яка б володіла лицарією валірійського булату. Такі речі траплялися років чотириста тому, ще до Лиха, та й навіть тоді коштували, як ціле королівство.

«Еурон не брехав. Він таки бував у Валірії. То й не диво, що він геть божевільний».

— Ваша милосте, — мовив Торвольд Бурозуб. — Жерці у мене. Що бажаєте з ними зробити?

— Привʼяжи їх до носів кораблів, — наказав Еурон. — Мого брата — до «Тиші». Одного візьми собі, а інших нехай розіграють у кості між кораблями, по одному на кожен. Хай відчують бризки моря — вогкі солоні цілунки Потоплого Бога.

Цього разу німі почвари не потягли його донизу. Натомість жерця привʼязали до носа «Тиші» поруч із різьбленою подобою оголеної діви, стрункої та сильної, з простягнутими руками і вітром у волоссі… але під носом у неї не було рота.

Аерона Мокрочуба міцно привʼязали смужками шкіри, які мали вкоротитися і стиснутися від вологи; прикритися йому лишили тільки перепаску на стегнах і власну бороду. Вороняче Око гукнув наказ; поставили чорне вітрило, відкинули пришибні линви, і «Тиша» рушила геть від берега під повільне биття тулумбасу веслярського старшини; весла занурювалися і здіймалися, збурюючи воду. Вгорі над ними палав замок, язики полумʼя лизали зсередини прочинені вікна.

Коли вони добряче вже відійшли у море, Еурон обернувся до жерця і мовив:

— Братику… щось ти виглядаєш самотнім і покинутим. Я маю для тебе дарунок.

Він поманив, і двійко його байстрюків притягли жінку, яку заходилися привʼязувати до носа корабля з іншого боку різьбленої діви. Жінка була така ж оголена, як і та, що на носі, позбавлена рота; живіт її лише почав наливатися дитячим життям, щоки почервоніли від сліз, і вона не мала сил боротися, коли хлопчаки затягували пута. Волосся затуляло їй лице, але Аерон все одно її упізнав.

— Фаля Буйцвіт! — покликав він. — Тримайся, дівчинко! Невдовзі все скінчиться, і ми разом бенкетуватимемо в підводних палатах Потоплого Бога.

Дівчина здійняла голову, та нічого не відповіла. Мокрочуб знав: не мала-бо язика відповісти. Він облизав собі вуста і відчув на них сіль.